Tomáš Dušek

DUŠE VĚCÍ

Copyright © Tomáš Dušek 2011-2026

ISBN: 978-80-87901-38-0

Následující příběhy se opravdu staly, nebo jsem si je vymyslel.

Co je pravda a co fikce, to už nechám na Vás.

Tomáš Dušek

(Číslo pod povídkou je rok, měsíc, den a hodina a minuta, kdy povídka vznikla.)

Zrcadlo

Zrcadlo, které mám v krámě, je divné. Pochází ze zad nějaké staré skříně, nebo vlastně skleníku, ale vypadá jako by zrovna vyjelo z továrny. Visí mi na zdi kousek od okna a zrcadlí se v něm celá polovina skladu.

Někdy si sednu do kouta a sleduji svět za zrcadlem. Je zvláštní.

Plynová kamna, která mám pod oknem, jsou vyleštěná, ale v zrcadle vypadají jako pokrytá stoletým prachem.

Stůl před nimi je sice v obou případech čistý, ale v tom zrcadlovém světě na něm pobíhají obživlé stíny.

Rozhodl jsem se, že to budu přisuzovat vlající zácloně, která ty stíny na stole, z mého místa neviditelné, vytváří.

Kytara, opřená v koutě, má obráceně struny. Říkám si, je to zrcadlo, má je mít obráceně. Ale jak to, že v mém světě je nejbližší struna na kytaře ta nejtenčí, ale v zrcadlovém ta nejsilnější?

Hodiny, vyřezávané kukačky, jdou pozpátku. Asi to je tak dobře, už nevím, ale nápis na nich se dá číst normálně, ten by přece měl být zrcadlově obrácený.

Asi blbnu z horka.

Občas si před to zrcadlo stoupnu a říkám si, jestli když vztáhnu ruku, nahmátnu sklo?

Jdu to vyzkoušet.

Kdybych se dlouho neozval, mrkněte se doma do zrcadla.

P. S. Nějak si nevzpomínám. Jsem v tom zrcadle vlastně vidět i já?

201105311830

Plnicí pero

Mám krásné plnicí pero. Je stříbrné a má zlatou špičku. Nebo alespoň na té špičce je vyryto 14 CARAT.

Je to dámské pero. Menší než pánské, špatně se drží, ale pro mě, který většinou píše špačkem tužky, je vyhovující. K tomu peru se váže zvláštní historka.

Paní, vlastně již babička, která mi to pero prodávala, mi vyprávěla, že to pero má za sebou temnou historii.

Byl jím zabit člověk. Jedna její příbuzná v žárlivé scéně bodla svou sokyni tímto perem do krku. Tak nešťastně, že zasáhla přímo krční tepnu. Oběť vykrvácela a její příbuzná skončila v ústavu pro choromyslné.

Mám rád věci s příběhem a věřím, že staré předměty mají svoji duši.

Občas tím perem píši. Ale jen výjimečně. Na dnešní paragony musí člověk tlačit, aby je propsal přes kopírák, proto je lepší propiska.

Ale když s tím perem píši, zaráží mě podivná věc. Inkoust je lehce načervenalý.

Zpočátku jsem si myslel, že původně v něm byl červený inkoust. Vyčistil jsem tedy pero vlažnou vodou a znovu ho naplnil modrou barvou. Ale inkoust je stále načervenalý.

Vím, že to krev být nemůže, ta zaschne a psát se s ní nedá. Vrtá mi to hlavou.

Občas pero jen tak držím v ruce a pozoruji jeho špičku. Přemýšlím, jaké to asi bylo, když ho rozzuřená a žárlivá dáma sevřela v pěsti a bodla. Je vůbec možné, aby špice prorazila kůži?

Zkusil jsem to. Lehce, opravdu lehce jsem se s ním bodl do předloktí.

Zlaté ostří se zabořilo do kůže a hrot zmizel skoro centimetr hluboko v mém těle.

Ulekaně jsem ho vytáhl. Z rány začala kapat krev.

Podíval jsem se na hrot pera. Bylo čisté, bez jakékoliv poskvrnky.

Nechal jsem krev kápnout na hrot. Zmizela. Jako by ji pero lačně vtáhlo do sebe.

Uložil jsem pero do krabičky a už s ním nepíši tak často.

Ale občas se na krabičku podívám.

Je lehce pootevřená a mám pocit, jako by z ní na mě koukaly lačné a hladové oči.

201106011011

Dvorek

Z okna skladu je vidět na dvůr. Je obrovský. Je to vlastně vnitroblok několika činžovních domů.

Ještě před několika měsíci to byla taková džungle. Roky a roky se o dvůr nikdo nestaral. Stromy vyrostly do obrovských rozměrů, keře do několika metrů. Pokud jsem otevřel okno, byl cítit pach hniloby a smrti.

Když si ale člověk dal práci a proklestil si cestu kopřivami a keři, zůstal v údivu stát. Uprostřed dvora stál starý kolotoč. Kdysi tu bylo dětské hřiště.

Kolotoč byl zarostlý vysokou trávou. Prorostlý šlahouny popínavých rostlin.

Vyfotil jsem si ho, snad tu fotku někde najdu. Měla se jmenovat: „Smutno je tam, kde chybí děti.“

O kus dál ještě stála houpačka bez dřevěných sedadel, a lavička, takový ten beton a dvě červená prkna.

Celé to působilo ponuře.

Prý když za války američtí letci letěli bombardovat Drážďany, vodící pilot si spletl místo a bombardoval Prahu. Pár bomb spadlo i na Vinohrady. Jedna snad i do tohoto dvora, kde někoho zabila. Ale to už je jen pověst.

V noci, když bylo ticho, byly slyšet od kolotoče výkřiky hrajících si dětí. A někdy za teplých a vlhkých letních večerů vycházela od kolotoče zvláštní záře. Asi světlušky. Ale v Praze?

Výkřiky a zvuky od kolotoče asi musely někoho rušit, před několika lety ten kolotoč někdo vyhákl z jeho osy a položil vedle.

Dneska už je to jiné. Obrovský strom, který stál kousek od kolotoče a jako by to všechno chránil, se při jedné bouři rozlomil. Majitelé nechali zbytek stromu rozřezat a vyhodit. A najednou, jako by zmizela nějaká kletba, která bránila se dvorem něco dělat, začali vlastníci domů opravovat každý svůj díl dvora.

Muselo to stát hodně peněz.

Dnes, když otevřu okno do dvora, vidím zasazené mladé stromky, prostříhané keře, krásně zelenou trávu.

Ze dvora je cítit vůně mulčovací kůry, která připomíná les. Celé to voní mladostí a životem.

Ale ty děti, ty stále schází.

201106011100

Pumpy

V rohu dvora stojí dvě pumpy. Jsou staré. Nájemníci z nich brali vodu už kdysi hodně dávno.

Jedna je o trošku větší než ta druhá. Ta větší je tmavá a rezavá. Ta menší je červená, ale už skrze ni také prosvítá rez.

Je zvláštní, že jsou dvě pumpy na jedné studni. Ptal jsem se, proč tomu tak je.

Několik starých lidí mi vysvětlilo, že kdysi dávno zde byla jenom jedna. Ale jednou se dvě ženy, čekající až na ně přijde řada, pohádaly o místo ve frontě. A tehdy jedna tu pumpu proklela.

Stala se divná věc. Voda z té pumpy nejenže přestala být dobrá, ale dokonce začala škodit. Stala se z ní mrtvá voda.

Majitelé studny nechali zkontrolovat vodu ve studni, ale ta byla naprosto v pořádku. Nakonec ustoupili tlaku pověrčivých nájemníků a nechali na studnu postavit novou pumpu. Pro jistotu ji ještě nechali posvětit nějakým místním senzibilem, nebo čarodějem, nevím, jak se v té době tito lidé nazývali.

Voda z druhé studny prý byla vynikající.

Obě studny získaly na pověsti, a dokonce se o nich psalo i v tehdejších novinách.

Nějaký doktor a psychiatr léčil vodou ze studny své pacienty. Lidi závislé na kokainu a opiu a notorické alkoholiky. Nejprve jim naordinoval mrtvou vodu. Pacienti se po ní čistili velice intenzivním způsobem. Příšerné průjmy a zvracení odplavovaly z těla prý nejen tělní tekutiny, ale i jedy, které se za léta fetování v těle nashromáždily.

Potom pacienti dostávali živou vodu, která je vrátila do normálního stavu. Účinnost léčby byla prý osmdesátiprocentní. Mně někdo naordinovat místo panáka alkoholu vodu, po které vyzvracím vnitřnosti, tak se asi také sklenky nedotknu.

Rozhodl jsem se, že to vyzkouším. A pošlu obě vody k rozboru, ať víme, na čem jsme.

Ale ouha. Ty páky, kterými se pumpuje voda, jsou pryč. Ještě před pár dny tam byly. Nevím, jestli to byli zloději kovů, nebo osud.

Nebudu tedy zasahovat do věcí, do kterých mi zasahovat nepřísluší. Časem zmizí asi i ty pumpy. Buď je majitelé odstraní, nebo je někdo ukradne. Studnu zasypou. Pumpy někde přetaví v něco jiného.

A zlo? To možná shoří ve vysoké peci. Anebo se z něj odlije blok motoru auta, které svého majitele zabije.

Anebo z něho vylisují hlaveň k nějaké zbrani. Takové, která vždy trefí cíl.

Kdo ví.

201106011246

Brýle

Dostal jsem staré brýle. Jsou vynikající, dobře přes ně vidím. Patřily člověku, který bojoval se zlem, a nakonec byl za války umučen vkoncentračním táboře.

Ty brýle jsou zajímavé jednou věcí.

Ta věc, která se dává za ucho, nevím, jak se jmenuje, je rovná. Prostě si ty brýle nasadíte a položíte na uši. Ale nesmíte sklonit hlavu, protože jinak vám spadnou.

Když si ty brýle nasadím, nikdy neskloním hlavu. Vždy se každému člověku dívám zpříma do očí. Říkám si: bylo by dobré, kdyby se takové brýle dělaly ve velkém. Lidé by se neklaněli, nekoukali do země, když svámi mluví. Byl by to asi hrdý národ, který by vyráběl takovéto brýle.

Ale nesměly by mít ta tmavá skla. Pokaždé, když mi přijde někdo do krámu stmavými brýlemi, větřím nebezpečí. Venku pod mrakem, vkrámě skoro tma a on má černo přes oči. Nevidíte mu do nich, nevidíte, jestli vnich je faleš nebo pravda. Nevíte, jestli neuhýbá očima, když sním mluvíte. Nemám rád lidi, kterým nevidím do očí.

Potom si i já nasadím brýle a zpříma na něho pohlédnu. Sleduji ho přes ty brýle a on najednou znejistí. Začne se zakoktávat, kývá hlavou ze strany na stranu. Přes ty hrdé brýle do něho vidím.

Najednou vidím před sebou podvodníčka, který se mi snaží prodat šunt. Poznám přes ně feťáka, který skrývá svoje zuby, aby nebylo vidět, že jsou celé modré od drogy neviditelnosti, jak prý zloději nazývají myslím Rohypnol, protože při velkých dávkách je uvedou do naprostého klidu, a pak kradou naprosto bez stresu, a tím pádem na sebe neupozorňují.

Vidím přes ně lidi zbavené přetvářky a klamu.

Uzlíčky nervů zakryté maskou sebejistoty.

Vidím slabochy, kteří se maskují vypracovanou fyzičkou.

Vidím utahané lidi, děsící se budoucnosti.

Jednou si ty brýle nasadím a podívám se přes ně do zrcadla. Ale ještě se pořád bojím to udělat.