Tomáš Dušek

PODBLANICKÉ POVÍDKY

© Tomáš Dušek 2023-2026

ISBN: 978-80-87901-37-3

1. Případ Červené Karkulky

Hynek se vyklonil ze stanu a zkontroloval okolí. V celém táboře panovalo ticho.

Bylo poledne a skauti měli nařízený polední klid – hlavně kvůli jejich vedoucím, kteří si potřebovali od zdivočelých dětí odpočinout.

Láhev vína byla prázdná a Hynek s ní bezmyšlenkovitě točil po stole.

„Na to zapomeň,” zasmála se Jana, když na ni ukázalo hrdlo láhve.

Petr se více vyklonil ze své palandy a zaměřil pozornost na flašku.

„Prohrála jsi, dávej fant,” vykřikl nadšeně.

„Mám už jenom tričko a kraťasy. A to sundávat nebudu.”

„Hmm. Škoda.” Petr si lehl zase zpátky na palandu a začetl se do komiksu.

„Stejně si myslím, že to Hynek točí tak, aby to vždycky ukázalo na mě,” zvedla Jana podezřívavě obočí.

„No dovol!” zamračil se Hynek. „Můžeš si točit sama.”

„Jo, a vyjde to na mě. Mám v tom smůlu. A svlíkat se nebudu.”

„Ale no tak. Není ti horko?” naléhal Hynek.

„Není.”

Hynek vzdychl. Horko je k padnutí a pití došlo. Ukázal na prázdné láhve. „Tohle musí zmizet. Pokud to tu uvidí někdo z rodičů těch smradů, kdoví, co si o nás pomyslí.”

„Flašky vyhodíme. A nejsou to smradi. Jsou to skauti.”

„Jsou to otravní smradi. Pořád s něčím otravujou.”

„Jsou to děti.”

„Protáhneme polední klid o další hodinu. Ze zdravotních důvodů. Je parno k padnutí. Přijde bouřka?”

„Ne.”

„Tak to leknu žízní.”

„Donesu vodu,” nabídla se Jana.

„Říkal jsem, že mám žízeň. Ne že se chci mejt.”

„Tak si trhni.“

„Ty si trhni.”

„Polib si, kreténe,” hodila Jana po Hynkovi jeden ze sandálů. Ten ho odrazil a sandál dopadl na palandu přímo Petrovi na hlavu.

„Hej!” vykřikl Petr.

„Promiň.”

„V pohodě,” zabručel Petr z palandy a otočil stránku. „Hele, ale něco k pití bych si taky dal.”

„A kdo dojde do krámu?”

„Kdo prohraje.” Hynek zase roztočil flašku. Hrdlo ukázalo na něj.

„No sláva,” oddechla si Jana.
„Ne, to neplatí. Neodsouhlasili jsme to,” roztočil Hynek znovu flašku.

„A kdyby to ukázalo na mě, tak by to platilo,” vztekala se Jana.

„Kdo prohraje, jde pro víno.”

„To je hodina cesty.”

„No a?”

„Kdo prohraje, jde do vesnice pro víno v kostýmu.”

„V jakém kostýmu?”

„Máme tu kostým Červený Karkulky, vlka a myslivce. Z představení.”

„V kostýmu Červený Karkulky!” vykřikla Jana nadšením. „Kdo prohraje, musí jít v kostýmu Červený Karkulky.”

„To si děláš srandu. Já se do něj nevejdu,” protestoval Hynek.

„Jsi srab.”

„To ne. “

Petr se podíval na Hynka.

„Já v kostýmu Červený Karkulky nejdu.”

Hynek na něj spiklenecky mrkl.

„Kdo prohraje, musí dojít do vesnice v červených šatech, s košíkem. Pro víno a bábovku.”

Petr lehce kývl

„Tak jo. Kdo prohraje, jde pro víno a bábovku.”

„V kostýmu Červený Karkulky,“ doplnila Jana.

„V kostýmu Červený Karkulky,” souhlasili oba.

„Tak jo.” Hynek roztočil láhev.

„Já to věděla. Zase to padlo na mě. Jaký chcete to víno?”

„Červený. Bikavér. Půjde ti ke kostýmu.” Petr se na Hynka spiklenecky usmál a znovu se začetl do komiksu.

Marešovi zazvonil telefon. Zvedl ho a chvíli poslouchal.

„Jo. Už jsem to slyšel,” řekl do telefonu. „Jsou toho plný noviny. A proč na tom mám dělat já?”

Hlas na druhém konci telefonu zněl naléhavě.

„Dobrá, vezmu to. Stejně asi nemám na vybranou,” vzdychl. „Tak já jedu.”

V práci se Mareš stavil rovnou za Kabešem.

„Máš všechno v kanceláři na stole,” sdělil mu jeho nadřízený. „Dal bych ti někoho k ruce, ale víš, jak na tom jsme teď s lidma. Ale jestli chceš…”

„Raději dělám sám.”

„To já vím, ale předpisy…”

„Napiš mi tam Novotnýho, ať je pracovní protokol v pořádku.“

„Dobrý, máš to u mě,” zvedl Kabeš telefon a otočil se od Mareše.

Vyšetřovatel pochopil, že je rozhovor u konce.

V kanceláři si začal procházet papíry.

Bylo to horší, než psali v novinách.

Položil papíry a vzal klíče od auta.

Před stany ho zastavil mladý kluk.

„Jedete si taky pro dítě?” zeptal se.

„Ne,” ukázal mu Mareš služební průkaz. „Potřebuji mluvit s Hynkem.”

Hynek měl hlavu v dlaních.

„Je to hrozný, strejdo,” vzlykl. „Tohle se stát nemělo.”

„Stalo se.” Mareš podal svému synovci papírový kapesník.

„Ví se, co to bylo?”

Mareš zavrtěl hlavou.

„Stejně bys mi to asi neřekl. Kdybys něco věděl.”

Ozvalo se túrování motoru auta a hádka. Hynek roztáhl plátno stanu.

Hynek chvilku poslouchal a pak zatáhl plátno stanu.

Mareš pokýval hlavou.

Hynek kýval hlavou.