Přeložila Jitka Čupová

THE ENCHANTED GREENHOUSE

Copyright © 2025 by Sarah Beth Durst

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Jitka Čupová

Copyright © 2026 for Cover by Jana Lhotáková

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0929-6

Pro mou mámu,

Mary Lee Bartlettovou,

která ve mně probudila lásku k příběhům

a má o dost „zelenější ruce“ než já.

Mám tě ráda, mami.

KAPITOLA PRVNÍ

Zelenec byl nevinný.

Všichni se na tom shodli. Přesto se Terla málem rozplakala úlevou, když to soudce skřehotavým hlasem oznamoval k zápisu do úředního záznamu. Po zatčení se obávala hlavně toho, že budou obviňovat jejího zeleného přítele, který za nic nemohl. Celé to byla jen její vina, což se jim taky snažila vysvětlit.

Přesedla si na židli a sledovala, jak soudní zřízenci zelenec odnášejí. Mávl na ni listem a Terla zvedla prsty ke rtům a pak je otočila k rostlině, která se jejím přičiněním nedávno stala inteligentní bytostí.

Teď se nesmím rozbrečet. Nebude přece plakat, když neprovedla nic zlého. Ano, je to nelegální, ale není na tom nic špatného. Zatím se jí podařilo neprolít jedinou slzu, alespoň ne na veřejnosti, ale právě teď se držela jen proto, aby neudělala radost žalobci, jenž se na ni zarputile mračil. Také jí pomáhala podpora vrchní knihovnice Rajsy Velkové, která jí konejšivě položila ruku na rameno.

Byl to jediný dotek laskavosti v celé soudní síni, a to doslova i obrazně.

Rajsa se k ní naklonila a zašeptala: „Dohlédnu, aby byl v pořádku a nic mu nechybělo. U nás bude mít vždycky svůj domov.“

Terla ztěžka polkla. Teď ani slzičku!

Ztuhle, ale vděčně na Rajsu kývla a pak se opět otočila k soudci.

Muž byl zahalen do vyšívaného roucha, které jeho kostnatou postavu s pavoučími končetinami proměnilo ve veliký hřib z nařaseného hedvábí. Terle trochu připomínal kraba poustevníka, kterými se to jen hemžilo na plážích jejího rodného ostrova – zkroucené tělíčko měl schované ve spirálovité ulitě a odhalená zůstávala jen klepeta. Musela zaklonit hlavu, aby ho viděla, jak sedí na pódiu, vysoko nad obžalovanými. I nade mnou, pomyslela si nešťastně.

Za ním se rýsovala vitrážová okna zobrazující stylizovanou mapu Říše půlměsíčních ostrovů, kde každý kousek země obklopovala safírově modrá sklíčka představující moře. Místo teple zlatavého denního světla vrhala okna na celou soudní síň modravý nádech, v němž tváře, které na ni shlížely z lóží po obou stranách pódia, působily ještě chladněji a nepřístupněji.

Všechno to mělo obžalovaného zastrašit a Terle se zdálo, že to docela funguje.

Pokud byl soudce krabem poustevníkem, pak ona byla ústřicí, vyňatou ze své ulity, zranitelnou a vystavenou napospas živlům. Pohrávala si s rukávy obnošené šedivé tuniky, kterou jí poskytli. Byla jí příliš velká a nabízela otázku, kolik dalších (a mnohem vyšších) kriminálníků ji před ní mělo na sobě. Věděla, jak v ní musí působit – jako dítě, které si zkouší dospělácké šaty, a ne jako dospělá mladá žena. Spíš v tom vypadám jako čipmank. Byla malé, roztomile baculaté postavy, měla velké oči, díky nimž neustále působila tak trochu překvapeně, kulaté tváře a kolem úst vrásky od smíchu. Rozhodně teď musela vypadat spíš jako čipmank než jako zločinec, i když ten čipmank byl spíše fialovo-šedý. Její matka měla pleť tmavě fialovou, zatímco otec byl zbarvený spíš do růžova, a Terla se narodila s příjemným levandulovým odstínem pokožky, který teď hezky ladil s šedou bavlnou. Ale ať už vypadala jakkoli roztomile a nevinně, nezdálo se, že by to na vývoji případu něco změnilo. Dokonce se před soudním stáním snažila zkrotit své neposedné kudrnaté kadeře, jako by s učesanými vlasy mohla v síni vyvolat nevinnější dojem.

Problém ale tkvěl v tom, že nevinná nebyla. To ona seslala kouzlo. To ona sbírala ingredience, hledala ta správná slova, přemýšlela, zda je to moudré, rozhodla se, že to vůbec moudré není, a stejně to pak udělala. To ona vytvořila Kaze, inteligentní zelenec, který jí dělal společnost v prázdných regálech alysijské Říšské knihovny. To ona si vytvořila přítele, protože už nedokázala zvládnout ani jediný den v osamělosti, daleko od rodiny, uzavřená v tichém a prázdném koutě knihovny, kde jí nezbývalo než najít způsob, jak se s tou samotou vyrovnat. Jinak by si totiž musela přiznat, že si nedokázala najít místo v životě, že udělala chybu, když opustila domov, a že rodina i přátelé měli pravdu, když tvrdili, že to sama nezvládne.

Upřímně věřila, že její kouzlo nikomu vadit nebude.

Nikomu tím přece neublížila. Nikomu to nepřekáželo. A pokud jde o samotného Kaze, ten byl rád, že je na světě, a nadšený, že jí může dělat společnost. Návštěvník knihovny, který si mluvící rostliny všiml, však rád nebyl, a nadšený už vůbec ne.

Potíž byla v tom, že magii směli používat jen nejvýše postavení čarodějové. Lexikony kouzel, jež plnily regály alysijské knihovny, byly z císařského nařízení určeny pouze pro jejich potřebu. Říšský vyšetřovatel, který se případu ujal, nehodlal dopustit, aby nějaká bezvýznamná knihovnice byla výjimkou, a jako žalobce urputně prosazoval její vinu.

Dle Terlina názoru se ani nemusel moc snažit – zjevně porušila zákon a mluvící zelenec toho byl nezpochybnitelným důkazem.

Proto ji ani v nejmenším nepřekvapilo, když soudce prohlásil: „Terlo Perno, čtvrtá knihovnice pracující v druhém poschodí východního křídla Říšské knihovny v Alysiu, byla jsi shledána vinnou z nelegálního využívání magie. Rozsudek bude vykonán okamžitě.“

Rajsa Velková vedle ní vstala. „Prosím soud o slitování.“

Stejně jako soudce byla i vrchní knihovnice zahalena do vyšívaného hedvábí, ale na rozdíl od něj jí ten oděv slušel. Byla to elegantní žena se stříbrošedými vlasy, které měla spletené do drdolu ve vzoru, jenž měl připomínat ozdobnou mříž na velkých dveřích do Kinneyho síně.

Na černých tvářích měla zlatě namalované symboly odkazující na její přísahu, že bude ctít historii, moudrost a vědomosti Půlměsíčních ostrovů. Kdyby Terla nevěděla, že je Rajsa dost stará, aby byla její babičkou, domnívala by se, že zkrátka vůbec nestárne.

Terla byla poctěná a zároveň zaskočená tím, že se tak významná osoba rozhodla promluvit u soudu v její prospěch, zvlášť když její vina byla nezpochybnitelná.

„Knihovnice Terla Perna to nemyslela zle.“ Hlas Rajsy Velkové se rozléhal soudní síní až vysoko do spirálovité kopule nad hlavami přítomných. „A nezpůsobila žádné škody. Nedotklo se to ani jediného obyvatele říše. Nedošlo k žádné majetkové újmě. Nic nebylo poškozeno, odcizeno ani ztraceno. Její pochybení nemělo žádné neblahé následky. Proto prosím – snažně prosím – tento soud o milost. Je to její první provinění a ze své chyby se poučila. Už nikdy nebude čarovat. Osobně se za to zaručuji.“

Terla vydechla údivem. Od vrchní knihovnice to bylo dost silné prohlášení. Čarodějové, kteří se přišli na proces podívat, si v lóžích šeptali, zjevně také překvapeni tak výraznou podporou.

Žalobce vstal a šarlatové roucho se přitom na něm zavlnilo. „Vaše sliby nehrají roli. Nezáleží na tom, co odsouzená zamýšlela nebo co zamýšlí po tomto incidentu. Záleží jen na tom, jak rozsudek zapůsobí na veřejnost. Pokud by trest byl mírný, pak vám zaručuji, že se v říši objeví více nelegální magie, a to se už rozhodně bez následků neobejde. Všem, kdo uvažují o čarování bez patřičného povolení, bychom měli vyslat jasný vzkaz, že zákon je zákon a císařovo slovo platí.“

„Milosrdenství přece není slabost,“ namítla Rajsa.

„Vaše ctihodnosti, má protivnice žádá rozsudek, který by jen posílil rostoucí nepokoje–“

Rajsa mu skočila do řeči. „Případ Terly Perny nemá nic společného s nějakými–“

Jejich hádka pokračovala, dokud soudce nezvedl kostnatou ruku. „Dospěl jsem k rozhodnutí. S ohledem na bezpečí a pořádek v říši bude Terla Perna exemplárně potrestána.“

Terle ze soudcových slov vyschlo v ústech.

Křečovitě sepjala ruce v klíně, až si pomačkala erární tuniku. Exemplární? Co to znamená? Co se mnou chtějí provést?

„Bude proměněna v sochu a umístěna v Říšské knihovně jako varování pro všechny knihovníky, učence i návštěvníky, kteří by mohli upadnout v pokušení porušovat zákon.“

Zavládlo ohromené ticho.

Byl to tvrdší trest, než jaký si dokázala představit – mnohem, mnohem tvrdší. Roztřásla se a srdce se jí třepetalo jako křídla kolibříka.

Ozval se hluboký hlas bubnů – signál, že rozsudek padl. Terla to dunění cítila až v kostech, každý úder jí rezonoval celým tělem.

V soudní síni propukl povyk.

Rajsa Velková vyběhla k pódiu, zatímco Terla se svezla na židli a objala se pažemi. Teprve když soudce vyzval přítomné k tichu, uvědomila si, že jí z hrdla vychází pronikavý křik připomínající nářek umírajícího králíka.

Pak už šlo všechno ráz na ráz.

Dvojice zřízenců ji vyvedla ze soudní síně. Při chůzi klopýtala, nedokázala si vzpomenout, jak má klást nohy jednu před druhou. Veškerý křik se vytratil, jako by ji někdo ponořil pod vodu, kde ji zahltil vír vlastních myšlenek.

Socha.

Promění ji v sochu.

Bude to bolet?

Budu pak ještě naživu?

Promění mě pak ještě někdy zpátky?

Soudce se nezmínil o délce trestu. Je to už navěky? To přece není možné! Nebo ano? To by byl až příliš krutý trest. Kdyby ale neměla zůstat sochou napořád, přece by stanovil nějaký počet let. O podobném trestu ještě neslyšela, ale neslyšela ani o žádné knihovnici, která by porušila zákon zamezující využívání magie bez povolení. Vzhledem k tomu, kolik je v knihovně uloženo lexikonů kouzel, si neuměla představit, že by doteď nikdo nepodlehl pokušení, ale možná byla jen první, koho přitom přistihli.

Mrzelo ji, že nebyla chytřejší a nedávala si větší pozor.

Svého činu však nelitovala. Kdyby to kouzlo neseslala, Kaz by nebyl na světě a ona na něm viděla, jak ho život těší. Nikdy by to nechtěla vzít zpět. Doufala, že Rajsa dodrží slib a její zelený kamarád u ní bude v dobrých rukou.

Zřízenci ji odvedli do místnosti s osmiúhelníkovým půdorysem a stěnami z černého kamene. Neměla žádná okna a jediné světlo poskytoval dvanáctiramenný svícen. Páchlo to tam lojem a spálenými bylinami. Vedle svícnu stál vousatý muž s propadlými tvářemi a v bledých rukách držel malou misku.

Okamžitě poznala, co je zač: čaroděj s ingrediencemi ke kouzlu.

A stejně rychle si uvědomila, co to znamená: žádná milost nebude. O jejím trestu bylo rozhodnuto dávno předtím, než soudce vynesl rozsudek.

Mlčky hleděla na čaroděje.

Cítila hlubokou vnitřní prázdnotu, která jí nedovolovala plakat ani křičet o pomoc. Přála si, aby měla možnost poděkovat Rajse, že se za ni postavila. Její laskavosti si opravdu vážila.

„Převlékni se,“ nakázal jí muž.

Všimla si, že na židli leží složená tunika, knihovnická uniforma. Zaváhala jen na vteřinu, než si svlékla šedé roucho a natáhla si známý modrý oděv knihovníka čtvrtého řádu. Alespoň nebude čelit svému osudu oblečená jako zločinec. Přemýšlela, jestli i tohle zařídila Rajsa, nebo jestli bylo záměrem soudu, aby v rámci exemplárního trestu vypadala jako knihovnice. Čaroděj ji lhostejně sledoval a Terlu napadlo, co by udělal, kdyby se pokusila utéct. Věděla, že daleko by se nedostala – za dveřmi jistě čekaly stráže – a rozhodně si nepřála, aby na ni čaroděj sesílal kouzlo za běhu. Pokud se má proměnit v sochu, bude raději, když jí tvář neztuhne s výrazem strachu. Chtěla se alespoň pokusit být statečná.

„Budu pak naživu?“ zeptala se.

Čaroděj zaváhal. „Ano.“ A začal odříkávat zaklínadlo.

Zatímco jí krev zpomalovala a tuhla v žilách, dech se jí zadrhával v hrdle, oči jí strnuly na místě a tělo se měnilo v leštěné dřevo, uvědomila si, že to možná nebyla ta správná otázka. Ale žádná lepší ji nenapadla.

Pokud budu žít, pořád můžu doufat.

Tma. Ticho.

Nevěděla, co z toho je horší, ale obojí ji dusilo. Nemohla otevřít oči. Ne, nemohla zavřít oči.

Kde to jsem?

Zaposlouchala se, ale nic neslyšela. Ani vlastní dech. Ani tlukot srdce.

Něco zaskřípalo, pak se objevil úzký pás světla a ona uviděla tvary a stíny: police, bednu a vozík. Za ní se ozývaly tlumené hlasy, které se dohadovaly, kam umístit hromadu židlí.

Byla ve skladu.

Chtěla na ty hlasy zavolat a požádat – ne, poprosit je, aby si s ní promluvily. Chtěla, aby ty osoby došly před ni a ona je mohla vidět. Toužila spatřit něčí tvář, podívat se někomu do očí, vidět jeho úsměv. Chtěla jim říct, že je naživu a při vědomí.

Haló! Jsem tady!

Dveře se zavřely.

Občas se jí zdály sny, nebo spíš něco jako sny, protože ve skutečnosti o spánek nešlo. Sochy přece nespí. Nejraději měla sen, v němž stojí na slunci a poslouchá hudbu. Ach, hudba! Pochutnávala si v něm na čerstvém pečivu. Nebo prožívala polibek. A všude kolem slyšela hlasy a smích ostatních, což byla ta nejkrásnější melodie. A obklopovala ji vůně růží.

Ten sen ale nikdy netrval dlouho a vystřídalo ho jedno velké, dlouhé nic.

Už necítila strach.

Ani hněv.

Ani smutek.

Měla však přání... Toužila cítit teplo slunce, dýchat, slyšet něčí milý hlas. A tak snila a vzpomínala a proplouvala dny a týdny a ztrácela pojem o čase i o sobě samé.

Dlouho, předlouho čekala v tichu a tmě.

Když pro ni jednoho dne konečně přišli, aby ji postavili na sokl umístěný v severní čítárně alysijské Říšské knihovny, měla chuť jim za to poděkovat.

Teď už aspoň nebude sama.

KAPITOLA DRUHÁ

Na sochu se něžně snášel sníh, což bylo dle názoru sochy nádherné, i když poněkud nečekané. Vločky se jí usazovaly na nose a padaly do věčně otevřených očí a ona si říkala, proč už nestojí na podstavci ve výklenku severní čítárny.

Očividně mi uniklo něco důležitého, pomyslela si.

Předtím mívala výhled na regály sahající od podlahy až ke stropu a plné drahocenných (a značně zaprášených) knih a svitků. Teď měla před sebou zasněžený hájek borovic obtěžkaných šiškami.

Věděla, že od své proměny je často duchem kdesi mimo, ale tentokrát se musela nechat unášet docela dlouho a spát hodně hluboce, když jí uniklo, že ji přemístili z knihovny do... ať už byla kdekoli. Jak dlouho jsem spala? říkala si. Kolik jsem toho zmeškala? A kde vůbec jsem? Mezi dvěma borovicemi zahlédla odlesk slunečního světla, ale nedokázala určit, co to–

Najednou se zachvěla od hlavy až po špičky prstů dřevěných končetin.

Vzhledem k tomu, že byla neživým objektem, by se ale přece chvět neměla, takže jak to– Chvění přešlo v silnější třes a Terla uslyšela zaskřípění, které znělo, jako když se ohýbá strom. Páni! To se ozývá ze mě?

A pak: prask, prask, prask. Jako by v sobě měla bublinky, které stoupají od chodidel ke kolenům a pak přes stehna do trupu, kde začaly stále rychleji vířit v kruhu.

Tak velice dlouho necítila vůbec nic a teď všechno najednou – pálení, mrazení, bolest.

Zdálo se jí, jako by se jí tělo trhalo na kusy, načež to vystřídal pocit, že se vznáší v oblacích a v hlavě jí víří tisíce barev. Byla explodující hvězdou plnou nepopsatelné bolesti a žhavé radosti.

A pak se Terla Perna, bývalá čtvrtá knihovnice z druhého patra východního křídla alysijské Říšské knihovny (klenotu Říše půlměsíčních ostrovů), a posléze dřevěná socha vystavená v severní čítárně za porušení říšského zákona o nedovoleném čarování–

–zhroutila na zasněženou lesní zem.

Zase byla z masa a kostí.

Cítila, jak jí mokrý sníh prosakuje tenkou látkou knihovnické tuniky. Studil ji na levém boku a vánek jí ochlazoval holé paže. Nasála do plic vzduch, a když ucítila, jak ji chlad štípe v krku, se smíchem ho opět vydechla.

Zase dokáže všechno cítit! Může dýchat! Hýbat se! Mluvit! Zplna hrdla si zanotovala: „La-la-la!“ Dlouho ale nepoužívala hlasivky, takže z ní vyšlo jen zachraptění. Z vrcholku nedaleké borovice se ozval pták. „Promiň!“ zavolala na něj, když odlétal a jeho rudá křídla zářila proti bílé obloze.

Znovu se co nejvíc nadechla a vychutnávala si vůni borovic i lezavý chlad zimního povětří, tak ostrý, že ji to zabolelo od krku až do plic. Vlastně když se nad tím teď zamyslela, bolelo ji úplně všechno: každý kloub a každý sval se chvěl bolestí, ale přesto se nedokázala přestat usmívat. Zase byla živá!

Na okamžik ji to zcela ohromilo. Málem se už vzdala naděje, že by se toho někdy dočkala. Koneckonců neměla žádný rozumný důvod v to doufat, kromě prostého faktu, že nezemřela.

Opřela se o zem a pokusila se vstát.

A okamžitě upadla.

Tunikou jí ke kůži prosákl další sníh. Oběma rukama se vzepřela a podařilo se jí zvednout do dřepu. „Jen klid,“ řekla si. „Ty to zvládneš, Terli.“ Hlas už měla o něco silnější, i když se jí pořád trochu třásl. Pomaličku se postavila. Kolena se jí podlamovala, a tak se chytila větve nejbližšího stromu. Kůra ji sice bodala do dlaně, ale aspoň se udržela na nohou.

Zachvěla se, jak jí chlad pronikal do kůže.

Nebylo by hrozné, kdyby se jí konečně vrátila lidská podoba a ona hned nato umrzla? Ten, kdo mě oživil, jistě neměl úmyslu, abych zmrzla.

Ten, kdo mě...

No jistě! Poblíž musel být nějaký čaroděj, který ji kouzlem vysvobodil. Nejspíš jen nevěděl, že výsledek kouzla se dostavil. Jakmile to zjistí, objeví se s dekou, kabátem, horkou čokoládou a zcela uspokojivým vysvětlením, kde je a jak se tady ocitla, a ona mu bude moct srdečně poděkovat.

„Haló!“ zvolala. „Už jsem...“ Jak to vlastně říct? Vzhůru? Živá? Masitá? Rozhodně neměla chuť vykřikovat, že je masitá. „Jsem tady! Tady! Haló?“

Čekala, až jí někdo odpoví, ale nikdo se neozýval. Sníh padal jemně jako šepot a vítr se otíral o větve s tichým ššš, ššš. Měla pocit, že je v celém lese jedinou živou duší, ale to přece není možné, říkala si. Někdo musel seslat to kouzlo, které ji oživilo, tak kde ten někdo je?

„Povedlo se ti to!“ zavolala. „Zachránil jsi mě! Hurá! Můžeš se mi ukázat? Ráda bych ti poděkovala. Opravdu, jsem ti moc vděčná! A taky je mi velká zima!“

Ani teď jí ale nikdo neodpověděl.

Terla se zimomřivě ovinula pažemi, ale moc to nepomohlo. Váhavě udělala krok. Nohy se jí třásly jako právě narozenému kolouškovi, ale naštěstí neupadla. Zvládla další krok a pak ještě jeden. Vtom před sebou opět spatřila ten záblesk, který prve viděla mezi borovicemi. Zamířila k němu, protože všude jinde nebylo nic než stromy a sníh.

Proč by někdo sesílal kouzlo na její oživení a nepočkal nablízku, aby zjistil, jestli to vyšlo? Takové čarování by rozhodně bylo velmi nezodpovědné. Mohl jí aspoň připnout na strom vzkaz: „Jen jsem si odskočil na svačinu. Za chvíli se vrátím.“ Nebo jí tam mohl nechat ceduli, kudy má jít. Nebo aspoň šipku.

Není přece tak těžké vyrobit šipku z kamenů nebo spadaných šišek, která by znamenala: Teplo a jídlo tudy!

Pokud naopak nechtěl, aby žádný úkryt nenašla.

Co když to byla nějaká zvláštní část trestu, o které jí nikdo neřekl? Z rozsudku byla v šoku – no, vlastně ne z toho, že ji odsoudili, byla rozhodně vinna –, nečekala však, že trest bude tak vysoký. To nečekal nikdo. Vzpomněla si, jak Rajsa Velková žádala soud o shovívavost... ale chtěli z ní udělat exemplární případ a hotovo. Odsoudili ji ke zdřevěnění. Nebo by bylo správnější říct k zesošení? Pro její trest neexistovalo vhodné slovo, a to Terlu trápilo. Pokud se chystáte někomu něco udělat, mělo by pro to existovat pojmenování, a jestli žádné není, měli byste si rozmyslet, zda to vůbec provádět.

Sníh začal padat hustěji. Vločky kolem ní vířily a Terla si clonila obličej, aby jí nepadaly do očí. Mezi stromy bylo sněhu po kotníky a tak musela vysoko zvedat kolena, aby se vůbec pohnula z místa. Borovice se vzájemně proplétaly větvemi, které ji píchaly do kůže pokaždé, když se o některou otřela.

Snažila se protáhnout pod jednou silnější větví, ale narazila do ní zády a hromada sněhu se jí sesula rovnou za krk. Vyjekla a uskočila. Tak brzy po procitnutí ale nebyla na prudký pohyb připravená a padla na kolena, až si vyrazila dech. Z nohou jí vystřelila ostrá bolest a v očích ji zaštípaly slzy.

„Haló! Je tu někdo? Prosím! Potřebuju pomoc!“

Sníh ale na její zoufalství nedbal a dál vesele padal.

Zaťala zuby, vstala a potácela se dál. Když odstrčila další větev, tentokrát opatrněji, aby se na ni znovu nesesypal sníh, zjistila, že vyšla z lesa a před sebou vidí–

–okno.

Spoustu oken. Celou stěnu ze samých oken, orámovaných černým železem, které se kolem skel jemně kroutilo do vzorů připomínajících větve. Byla to mohutná stavba – jako třípatrový dům a dlouhá tak, že nedohlédla začátek ani konec.

Zaklonila hlavu a podívala se ke skleněné kopuli na vrcholu, na kterou padal sníh.

Šourala se kupředu, a když došla ke skleněné stěně, přitiskla k ní ruce a nahlédla dovnitř. Sklo bylo studené, ale ne ledové, a všimla si, že na něm není žádná námraza. Místo toho bylo orosené, jako by ho zevnitř zamlžil horký vzduch. Uvnitř je teplo, uvědomila si. Nádherně teplo! Přes zamlžené sklo viděla jen změť stínů. A taky... zeleň? Byla tam spousta rostlin.

Je to skleník! řekla si, když jí došlo, co má před sebou. Obrovský skleník uprostřed lesa! Uvnitř sice nebylo světlo, ale jistě někomu patřil. Když se jí podaří najít majitele, možná v něm pozná svého zachránce.

Tedy ne že by se jako zachránce příliš vyznamenal, když ji tu nechal na mrazu. Ale kdyby ji pustil dovnitř, hned by mu to odpustila. Samozřejmě, že by mu odpustila, vždyť jen díky němu má zase tělo z masa a kostí. Zaklepala na okenní tabulku a znovu zvolala: „Haló! Jsem tady venku! Můžete mě prosím pustit dovnitř?“

Vydala se podél skleněné stěny a cestou dál klepala na průhledné výplně.

Musely tu přece být nějaké dveře, ne? Nebo aspoň okno. Jistě by mohla sklo rozbít, ale pak by se dovnitř dostala nejen ona, ale i mráz a co by si o ní pak majitel pomyslel?

Na druhou stranu, kdyby ji nenechal na mrazu, nemusela by to okno rozbíjet.

Přesto by se raději obešla bez násilného vniknutí. Tím by se moc hezky neuvedla. Kromě toho si nebyla jistá, zda by to zvládla – sklo bylo tlusté a ruce se jí třásly tak, že váhala, jestli v nich má vůbec nějakou sílu.

Leda jako poslední možnost, rozhodla se.

Stěna pokračovala zdánlivě do nekonečna a sněhu stále přibývalo. Chladem přestávala cítit prsty na nohou i na rukou. Bála se, zda je už nemá omrzlé. Ještě nikdy jí nebyla tak strašná zima. Vyrostla na sluncem zalitém ostrově Eano, kde jste si mohli uhnat spíš úpal než omrzliny. Cestou k domu, kde bydleli její bratránek a sestřenka, chodila bosky po písku, který ji šimral na chodidlech, a při západu slunce se vždy koupala ve sluncem prohřáté vodě, než ji rodiče zavolali k večeři. Uprostřed léta jste si mohli uvařit škeble a mušle tak, že jste je nechali ležet na kameni, a kvůli hydrataci jste museli pít hodně ovocné šťávy, jinak byste riskovali hněv skupinky dědečků, kteří na každém rohu ulice rozdávali džbány s ředěnou šťávou z guavy a moruší. Když si na to teď Terla vzpomněla, téměř cítila na jazyku sladkost bobulí. Byla to chuť letního slunovratu, kdy se celý ostrov zahalil do květin a voněl po čokoládě, skořici a citrusech, protože všichni pekaři i pekařští učedníci soutěžili, kdo připraví na slavnost to nejchutnější pečivo...

Konečně došla k rohu skleníku, a když ho obešla, uviděla... další skleněnou stěnu.

Budu to muset rozbít. Jestli ještě chvíli zůstanu na mrazu, místo dřevěné sochy ze mě bude ledová. Váhala, jestli je to víc k smíchu nebo k pláči. Zasmála se, ale ani ne tak vesele, jako spíš hystericky.

Rozhlédla se, zda někde okolo nenajde kámen nebo kus dřeva. Všechno bylo pokryté sněhem, ale všimla si nepříliš dlouhé větve, která spadla z jedné z borovic. Došla pro ni, a když ji zvedla, na dlaních jí ulpěla smola. Vrátila se s ní ke skleníku a prohlížela si nejbližší skleněnou tabuli. Pokud ji zasáhne doprostřed, má největší šanci, že ji rozbije.

„Omlouvám se,“ oslovila neznámého majitele. „Moc se omlouvám a slibuju, že to pak uklidím.“

Rozmáchla se a udeřila.

Byla to slušná rána. Cítila, jak jí z ní zavibrovaly paže, ale sklo se nerozbilo. Opřela větev o zem, aby si na chvíli odpočinula a popadla dech. Svaly měla slabé, jako by je dlouhé měsíce nepoužívala, což byla ostatně pravda. Sotva se trochu vzpamatovala, zvedla větev a zkusila to znovu.

Ani prasklinka. Ani škrábanec.

Mlátila do skla znovu a znovu. Po pátém pokusu to celá zadýchaná vzdala. Buď na to neměla dost sil, nebo to nebylo opravdové sklo. Možná bylo v důsledku nějakého kouzla nerozbitné. Věděla, že okna v císařském paláci jsou takto očarovaná, aby se nemohla rozbít. Když císař navštěvoval chudší části města, jezdil prý v kočáře, který byl celý z nerozbitného skla. Bylo docela dobře možné, že tento skleník je chráněn podobným kouzlem. V tom případě se tady snažím zbytečně.

Upustila větev na zem a vyčerpaně se opřela o skleněnou stěnu. Nezbývalo jí, než najít dveře, jenže to by se musela dál plahočit sněhem. Možná, když si chvíli odpočine...

Ne! Musím se hýbat!

Už jí nebyla taková zima. Možná proto, že ruce ani nohy už necítila. Jak se plahočila kolem výplní, opírala se o ně rukou, aby neupadla, a jen díky tomu zanedlouho objevila vchod.

Nacházel se přesně v polovině skleněné stěny. Nejprve nahmatala prsty jakýsi výstupek, a teprve potom poznala, že je to klika.

Zarazila se a zírala na ni.

Chvíli nato se po rukou a očích konečně zapojil i mozek.

Dveře!

Opravdové dveře!

„Prosím, ať není zamčeno!“ modlila se, když vzala za kliku.

Dveře se lehce otevřely a Terla vklouzla dovnitř. Okamžitě ji obklopil příval tepla a vše, co kolem sebe spatřila, bylo zelené. Zavřela za sebou a opřela se zády o dveře. Náhlým teplem jí prsty na rukou a nohou začaly brnět a pak pálit. Sesunula se na teplý štěrk a foukala si na prsty a třela si je, dokud bolest nepolevila. A zatímco venku se proháněl zimní vánek, Terla pozorovala letní zeleň před sebou.

„Páni!“ vydechla.

Skleník voněl čerstvou zeminou a tisíci květinami – vůní dokonalé letní noci, kdy cikády zpívají soprán v doprovodu žabích basů a měsíc svítí jako příslib podzimní úrody. Až na to, že na obloze teď nebyl měsíc vidět a zaznívalo tu jen ševelení sněhu na skleněné střeše vysoko nad její hlavou, takže přirovnání poněkud pokulhávalo. Přesto si pomyslela, že to uvnitř voní nádherně.

Když se po chvíli zvedla z podlahy, kousky štěrku jí zůstaly přilepené na mokrý lem tuniky i na vlhké kůži. Smetla je ze sebe a pak si znovu prohlédla ruce. Levandulová kůže jí chladem zrůžověla, ale neviděla na ní žádné bílé skvrny. Bolest téměř docela zmizela. Zkusmo zahýbala prsty na nohou a zaradovala se, že se jí do nich vrací cit. Hurá! Žádné omrzliny!

„Haló? Je tu někdo?“ zvolala.

Zvolání pohltila bujná zeleň.

Vykročila po štěrkové cestičce mezi rostlinami. Nikdy předtím neviděla takovou přemíru vegetace – po sloupech až ke střeše šplhaly liány, cestu lemovaly husté keře s obrovskými listy velikosti sloního ucha a vysoko nad nimi se tyčily stromy s vřetenovitými kmeny a korunami z listů připomínajících kapradinu. Mezi keři zahlédla četné květy – lesklé červené kalichy se zářivě žlutými tyčinkami, trsy drobných bílých okvětních lístků a žluto-oranžově pruhované kaly. Všechno bylo tak natěsnáno, že Terla rychle ztratila skleněné stěny z dohledu. Jediné místo, kudy bylo možné zahlédnout okolní svět, se nacházelo přímo nad ní – za výplněmi kopule bylo vše bílé a Terla nedokázala poznat, zda je to obloha, či sníh.

Jediným zvukem bylo skřípění jejích podrážek na štěrku a čvachtání roztálého sněhu ve špičkách bot. Pořád se třásla, jak ji studila mokrá tunika, ale bylo tu mnohem tepleji než venku a věřila, že jí šaty uschnou rychle.

Jak se blížila ke středu skleníku, teplota neustále stoupala a brzy pochopila proč: stála tu bílá kachlová kamna ve tvaru spirálovité mušle. Sálalo z nich teplo, až se nad nimi vlnil vzduch. Spodní část kamen tvořila po celém obvodu zděná lavice, obložená modrými kachlíky. Terla z ní smetla několik zbloudilých listů, posadila se, šťastně si povzdechla a přitiskla se ke kamnům.

Neviděla žádný poklop, kudy by se do kamen přikládalo dřevo, a necítila ani kouř. Kouzelná kamna. Neobvyklé, ale ne nemožné. Samozřejmě že ne nemožné – vždyť je mám před sebou!

Páni! Hned by se tu stočila do klubíčka a usnula. Tedy hodilo by se pár polštářů a lavice by taky potřebovala vyčistit. Vzhledem k silné vrstvě prachu a množství spadaných listů to bylo očividně už dávno, co se tu někdo posadil. Prohlížela si rostliny, které zaplňovaly rozlehlý prostor, a přemýšlela, zda je možné, že by tady už léta nikdo nebyl.

Z té představy na ni padla lehká úzkost.

Přece nemůže být na tomhle rozlehlém místě sama, ne?

Ačkoli zahradničení příliš nerozuměla, na první pohled jí bylo jasné, že rostliny zde byly ponechány divokému růstu. Omotávaly jedna druhou v těsných spletencích a zaplňovaly každý kousek volného místa. Co když tu vážně nikdo není? Co když jsem tu úplně sama?

Cítila, jak se jí rozbušilo srdce a hrdlo jí sevřela panika. Po tak dlouhé době, kdy nemohla promluvit, s někým si popovídat, někoho se dotknout či ucítit něčí dotek, teď přece nemůže být sama!

Možná je tenhle skleník opuštěný, ale nedaleko je jistě osoba, která seslala–

„Mrrr-ňau?“

Po lavici kráčel okolo kamen okřídlený kocour. Měl šedou srst, jantarové oči a jasně smaragdová křídla, která mu ležela složená na zádech. Když došel k Terle, zastavil se a pohlédl na ni.

„Ahoj!“ pozdravila ho Terla. „Ty jsi ale krasavec!“

Kocour s ní očividně souhlasil a vylezl jí na klín. Chvíli přešlapoval na tunice, která jí ležela přes stehna, pak udělal kolečko a lehl si. Zelené peří se mu zavlnilo, když skrčil ramena a uvelebil se v pohodlnější poloze.

„No... tak dobře, posluž si,“ vykoktala Terla, kterou nečekaná přítulnost zvířete doslova očarovala. Jemně ho pohladila mezi ušima a záchvěvy úzkosti, které jí svíraly krk, se rozplynuly. Srdce se jí pomalu uklidňovalo a znovu mohla dýchat, aniž by měla pocit, že se každou chvíli rozpadne na kousky.

Kožíšek měl hebký jako samet a Terla se usmála, když nastavil hlavu, aby ho mohla laskat po tvářích a drbat na krku. „Jsem moc ráda, že jsi přišel. Už jsem se bála, že jsem tu úplně sama.“

Kocour jí na klíně spokojeně zavrněl.

KAPITOLA TŘETÍ

„Jakpak ti říkají?“ zeptala se Terla kocoura.

Samozřejmě neodpověděl, ale to ji nepřekvapilo – nikdy neslyšela, že by nějaká okřídlená kočka uměla mluvit. Kdysi četla cestopis o vzdáleném ostrově, kde prý žije plemeno mluvících ještěrů. Autor zmiňoval, že dokonce umějí předvídat budoucnost, ale zároveň věnoval celou kapitolu opěvování jistého druhu halucinogenních hub, což značně snižovalo důvěryhodnost jeho tvrzení.

„Máš tu někoho, kdo tě krmí? Nevypadáš jako divoká kočka.“

Kocour se otočil, aby ho mohla pohladit pod křídly. Podle jejích zkušeností nebyly toulavé kočky nikdy takhle přátelské. Možná měl pána, který ho opustil. Pokud tomu tak bylo, vysvětlovalo by to, proč tak zoufale touží po mazlení.

„Vím, jak se cítíš,“ povzdechla si. „Já jsem na tom stejně.“

Právě osamělost byla hlavní důvod, proč seslala kouzlo, které jí zničilo život. Tak prosté to bylo. A tak dojemné, pomyslela si. Věřila, že její práce v knihovně bude představovat pomoc badatelům při hledání neznámých poznatků, vzdělávání zvědavých návštěvníků a sdílení oblíbených knih s podobně smýšlejícími kolegy. Výslovně žádala o pozici, kde bude v přímém kontaktu s návštěvníky knihovny. Než ale stihla dokončit školu, císařské zákony omezující čarování se ještě více zpřísnily a zakázaly návštěvníkům přístup k naprosté většině svazků Alysijské knihovny. K lexikonům kouzel a souvisejícím materiálům se mohli dostat jen ti nejvýše postavení čarodějové a Terla byla v knihovně příliš krátce, než aby ji přidělili k péči o tak významné zákazníky. S omluvou od přetížené knihovnice, která měla na starosti druhé patro, byla přeřazena mezi regály, kde měla štěstí, když za celý týden alespoň jednou zahlédla živou duši, a to ještě jen krátce. Knihovna zpravidla nepřitahovala společenské osoby.

Terla byla šikovná v mnoha směrech – ve škole vynikala ve všech předmětech a své kvality také prokázala jako velmi systematická a schopná badatelka, a když si pro žádost o práci knihovnice vyžádala doporučení, její profesoři jí ochotně vyhověli. Hovořila devíti živými jazyky a uměla číst v šesti zaniklých, včetně velice obtížného prajazyka, a navíc plynule ovládala několik dialektů používaných výhradně námořnickými klany žijícími ve vzdálených vodách říše. Kromě toho uměla péct výborný borůvkový koláč (díky kuchařce, kterou našla v knihovně), hrát na osmistrunnou kytaru (přinejmenším několik základních akordů) a nakreslit slušnou podobiznu čehokoli, co měla před sebou.

Co však neuměla, je být sama.

Ráda si povídala, ráda naslouchala, ale nebavilo ji mluvit sama se sebou. Byla typem osoby, která vstoupí do obchodu a než vyjde se čtvrtkou másla a půltuctem vajec, zná příběhy všech přítomných, od zákazníků přes prodavače až po jejich příbuzné. V prázdných a tichých regálech knihovny jí však tato dovednost byla k ničemu, stejně jako v opuštěném skleníku.

Já tady ale přece nejsem sama. Je se mnou kocour.

„Co kdybychom se tu porozhlédli, jestli někoho nenajdeme?“ zeptala se zvířete. „A jestli ten někdo nemá něco k snědku.“

Teď, když byla v teple a z větší části i v suchu, najednou si uvědomila, že má hlad. Ve skutečnosti jí slovo „hlad“ připadalo jako velice slabé – žaludek se jí svíjel, jako by chtěl prorazit všechny ostatní orgány. Vzala zvíře do náruče a vstala.

Kocour se jí okamžitě vykroutil, načechral si křídla a vylezl jí na rameno. Terla strnula a nahrbila záda. Netušila, co má kocour v úmyslu, a bála se, aby nespadl. On se jí ale obtočil kolem krku, přední tlapky si přehodil přes její levé rameno a zadní tlapky přes pravé.

Spokojená, že má novou kočičí šálu, se opět napřímila. „Nejsou kočky náhodou odtažité?“ zasmála se a byla ráda, že pro tohohle krasavce to neplatí.

Kocour jí ospale zívl do ucha.

„Nemáš nějaký nápad, kudy se vydat?“ Od bílých spirálovitých kamen s modrou lavicí vybíhalo několik křivolakých cestiček, které se ztrácely v zeleni. Jedna z nich vedla zpátky ke dveřím, jimiž Terla vešla dovnitř, ale kterákoli z ostatních ji mohla dovést k někomu, kdo by jí nabídl pomoc a snad i vysvětlení. Možná, že skleník patří k nějakému domu. Nebo dokonce k vesnici. Řekla si, že dokud to neprozkoumá, tak to nezjistí, a rozhodně neměla chuť sedět a čekat, až ji někdo přijde hledat, zvlášť když před chvílí málem umrzla v zasněženém lese. „Co to zkusit doleva?“

Kocour ji švihl ocasem přes obličej a Terla to vzala jako souhlas.

Vykročila mezi rostlinami s velkými listy, kolem nichž vykukovaly oranžovo-modré květy s okvětními lístky ve tvaru ptačích křídel, zatímco další rostliny se skláněly nad cestičkou, která se jim vinula mezi stonky.

Po několika zatáčkách však cesta končila prostranstvím, uprostřed něhož stála prázdná ptačí klec s dvířky dokořán. Byla zdobená drahokamy a vypadala dost velká, aby se do ní vešel i páv. „Nesnědls ho k obědu?“ zeptala se kocoura.

Pak ale nad sebou zaslechla třepotání a vzhlédla. Na trámu seděl pták, kterému z peří vyrůstaly květiny. Z ocasu mu kaskádovitě splývaly růže, hlavu mu zdobila šeříková ratolest a křídla pokrývaly modré zvonky.

„Tak tohle nebude žádný oběd,“ usoudila. „Pro tebe ani pro mě.“

Květinový pták otevřel zobák a zazpíval trylek připomínající sopránovou árii. Ještě pozoruhodnější bylo, že zároveň se zpěvem se z něj linula i jemná vůně čerstvých květů.

„Nádhera,“ vydechla Terna.

Okřídlený kocour ji opět švihl ocasem po tváři, jako by se urazil, že Terla obdivuje něco jiného než jeho. Ušklíbla se a pohladila ho po bradě.

Vrátila se k bílým kamnům a zkusila se vydat jinudy. Druhá cesta se dlouho klikatila hustou zelení, než skončila u skleněných dveří lemovaných ozdobným kováním. „Vidíš, věděla jsem, že to někam musí vést.“

Odtáhla závoru a vešla do... dalšího podobně velkého skleníku.

Vlhkost zde byla tak vysoká, že po skle stékala sražená mlha. Terla se začínala potit a byla ráda, že má na sobě jen tenkou tuniku. Vzduch byl dusný a dýchalo se jí těžko.

Zaklonila hlavu a zamžourala k vrcholu skleníku. Pod skleněnou střechou visela koule, která jako by byla vyrobená z roztaveného zlata. Tato napodobenina slunce hýřila všemi odstíny žluté, od světle citronové po sytě jantarovou. Okolo ní kroužily vážky se zlatými křídly a třpytivými těly, která připomínala diamanty. V párech a trojicích předváděly ladný tanec bez hudby.

Pod tímto nepravým sluncem a jeho hmyzími tanečnicemi se zelenaly rostliny, vonící jako ragú se zelím, které někdo nechal až příliš dlouho na sporáku. Terla nakrčila nos. Kocour kýchl, pak se se zavrtěl, polechtal ji peřím na krku a usadil se jí vzpřímeně na levém rameni.

„Souhlasím s tebou, vážně to tu dost páchne,“ přikývla.

Květy v tomto smrdutém skleníku však byly neobyčejně zajímavé – skoro dva metry vysoké šarlatové kalichy ve tvaru trubky, vodopády žlutých srdíček a tmavě fialové hlavice s trny dlouhými jako Terlina paže. Většina z nich rostla přímo na záhonech, ale několik kořenilo ve velkých květináčích. Mezi nimi poletovaly další diamantové vážky, jimž horko vůbec nevadilo, a květy je k sobě lákaly pestrými barvami.

Terla si rukávem zakryla nos a rychle procházela skleníkem, který jí připomínal bažinu. Každý centimetr záhonů dusil mech a šlahouny, všude slyšela kapat a stékat vodu. Štěrk pod nohama byl podmáčený a často musela přeskakovat kaluže. Cesta však byla rovná a brzy i s kocourem dorazila na druhou stranu, ke dveřím, které lemovaly další dva šarlatové trubkovité květy.

Třetí skleník, který se za nimi rozkládal, byl plný kapradin. Voněl jako letní les a byl tu mnohem příjemnější chládek. Místo miniaturního slunce visely pod střechou otáčející se větráky. Vládly tu tlumenější barvy ve všech odstínech zelené. „Uf, to je o hodně lepší,“ řekla Terla a kocour, který s ní souhlasil, se jí stočil kolem krku, jako by snad ani neměl v těle kosti.

Kráčela dál po cestě dlážděné břidlicí v různých odstínech šedé a modré, která se stejně jako cestičky v předchozích dvou sklenících několikrát větvila a mizela v zeleni. Nikdy by ji nenapadlo, že na světě existuje tolik různých druhů kapradin: některé měly listy jako nadýchané chmýří, další naopak špičaté, rostly tu velké vějíře s nádechem do červena, jiné zas žlutě skvrnité a... Páni, z toho až přecházel zrak!

Pro jistotu zkusila znovu zavolat. „Haló? Je tu někdo?“

Nečekala, že uslyší odpověď, a ani se žádné nedočkala.

Zalapala po dechu, jak na ni těžce doléhalo okolní ticho přerušované jen tichým hučením větráků a šuměním sněhu padajícího na sklo. Jen klid, řekla si. Někoho určitě najdeš. Natáhla ruku a pohladila kocoura po krku. Někdo tu přece musel být, přinejmenším aby krmil kočku.

Držela se nejširší cesty a doufala, že ji dovede k východu.

A taky ano. Po chvíli objevila další dveře se stejným kováním, jaké měly ty předchozí. „Kolik je tu vlastně skleníků?“ podivila se, když je otevřela. Byla na sebe hrdá, že hlas se jí v tom rozlehlém prostoru třese jen docela maličko, a promluvila o něco hlasitěji: „A počítá se to jako několik skleníků, nebo je to jeden velký skleník s více místnostmi? Pokud je to tak, říká se jim pokoje? Ne, to zní divně. Jsou to zkrátka jednotlivé skleníky ve skleníku.“ Lingvistiku studovala dlouho, ale žádný z textů, které kdy četla, na tuto konkrétní otázku neodpovídal. Jazyk je plný zvláštností, a právě to ji na něm vždycky bavilo.

Následující skleník s teplotou tak akorát byl jako jediný zaplněný regály s květináči. Terle to tu připomínalo první jarní den v Alysiu, kdy lidé sázeli do truhlíků na parapetech letničky a na balkonech sušili čerstvě vypraná prostěradla. Šla dál, zatímco jí okřídlený kocour vrněl na krku. V drtivé většině květináčů byla jen zemina, ale v několika se zelenal výhonek jako malá pěstička vítězně zdvižená k nebi. Vedle jednoho ležela sázecí lopatka.

Terla se při pohledu na ni zastavila. Radostí se jí až podlomila kolena a rty se jí zkroutily do úsměvu. „Někdo tady přece jenom je!“

Zahradník.

Někdo sem ty květináče postavil a zasadil do nich sazeničky nebo cibulky nebo co to tam rašilo. Tyhle mladé rostlinky nebyly přerostlé ani zanedbané, v květináčích nerostl plevel a nikde se nepovalovaly spadané listy. „Haló? Haló!“ Proběhla mezi policemi do dalšího skleníku – a otevřel se před ní ten nejkrásnější pohled, jaký kdy viděla.

Skleník byl plný růží.

Všude, kam se jen podívala, rostly z květináčů, vinuly se přes ozdobné treláže, šplhaly po oknech až do střešní kopule, a to ve všech možných odstínech – růžové, žluté, bílé, šampaňské, nebesky modré, fialové, fuchsiové, korálové, pudrově růžové, lososově růžové, sytě červené a ještě tmavší červené, která byla skoro černá... A ta vůně! Skoro až omamná. Terla se zhluboka nadechla. Byla to tak sytá a sladká vůně, že si připadala, jako by se vznášela na oblacích při západu slunce.

Kocour si odfrkl.

„Ale no tak, nebuď přece takový,“ napomenula ho. „Voní to krásně.“

Roztáhl křídla a vznesl se k růžemi ovinutému krovu. Bez něj hned pocítila, jak jí chladnou ramena, a přála si, aby se vrátil. Se zakloněnou hlavou sledovala, jak na smaragdových perutích poletuje pod střechou, a pohled na něj ji uchvátil natolik, že si málem nevšimla přítomného zahradníka.

Klečel zády k ní u keře obsypaného bledě růžovými poupaty a odstřihával odumřelé části rostliny. Vedle sebe měl košík plný větviček a brašnu se zahradnickými nůžkami, lopatkami a dalším náčiním.

„Haló!“ vykřikla. „Zdravím vás!“

Polekaně vyskočil, a jak se k ní rychle otáčel, upustil nůžky, které zařinčely o břidlicovou podlahu.

Aniž by uvážila, zda se to hodí, nebo ne, zda mu to bude příjemné nebo nikoli, vrhla se k němu. Pevně ho objala a tváří mu spočinula na hrudi. Tak dlouho se už nikoho nedotkla, a teprve až teď, když se k němu tiskla, si plně uvědomila, že tu doopravdy je a že je vážně živá. „Jsem naživu a ty jsi skutečný!“

O vteřinu později si uvědomila, že objímá někoho, koho nikdy neviděla a kdo možná ani nechce být objímán. Rychle ho pustila a o krok poodstoupila. Okamžik spojení byl u konce. „Jejda, omlouvám se! To jsem neměla... Strašně mě to mrzí. Už to neudělám.“

Byl očividně otřesený, asi jako by mu vylila na hlavu kbelík vody.

A taky byl velice pohledný, i když měl na tváři šmouhu od hlíny, kterou by mu nejraději setřela. Odolala však nutkání, protože se na ni díval s takovým zmatkem a znepokojením, až měla strach, že by se dal na útěk, kdyby se ho dotkla.

Věděla, co asi při pohledu na ni vidí – malou baculatou holku se světle fialovou pletí, která je hezká stejným neškodným stylem, jakým jsou hezcí malí králíčci. Měla široký úsměv, velké purpurové oči a kulaté tváře, lemované hnědými kudrlinami. Rozhodně nevypadala jako osoba, která se někdy někde objeví bez pozvání nebo provede něco neočekávaného, takže ostatní vždy zaskočilo, když přesně tohle udělala.

„Omlouvám se,“ zopakovala. „Já jen... vypadalo to tady opuštěně a nevěděla jsem, jestli vůbec někoho najdu. Ani co budu dělat, když nikoho nenajdu. Teda někoho jsem našla – toho kocoura. Který je moc přítulný. A heboučký.“ Uvědomila si, že blekotá, a tak raději zavřela pusu a pokusila se o přátelský úsměv.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

Vážně jsem ho neměla objímat. To jsem fakt přehnala. Má se mu znovu omluvit? Zoufale toužila se ho opět dotknout, aby se ujistila, že to není jenom sen. „Jsem Terla Perna, čtvrtá knihovnice z druhého–“ Bývalá čtvrtá knihovnice...

„Jak ses tu vzala?“

Ukázala rukou, odkud přišla. „Vešla jsem dveřmi, ale bylo štěstí, že jsem je vůbec našla. Venku je zima a já nebyla připravená na–“

Tvář se mu rozzářila. „Aha, tak to jsi ty! Takže to vyšlo!“

Překvapeně zamrkala. Řekl to jsi ty, jako by ji znal, ale nikdy ho neviděla a neměla tušení, co je zač nebo jak o ní může vědět. „Promiň, ale nechápu...?“

Usmíval se na ni a Terla na něj udiveně hleděla. Nejspíš nečekala, že se na ni ještě někdy někdo usměje po tom všem, co se stalo, po všech těch výkřicích a obviněních, než ji proměnili v sochu. Čarodějové, s nimiž se v té době setkala, nebyli zrovna přátelští. Z balkonů v soudní síni na ni hleděly samé zamračené tváře. Ale tenhle čaroděj vypadal, že ji vidí rád. A taky vypadal moc hezky – čím déle se na něj dívala, tím víc se jí líbil. Měl nádherné vlasy – černé se zlatými prameny, které ladily s jeho nazlátlou pletí – a oči stejně zelené jako křídla toho kocoura. Už pár dní se neoholil a jeho světlé strniště působilo dojmem, že bude na omak jemné.

„Copak my dva jsme se už potkali?“ zeptala se. „Ty mě znáš?“

Nepřestával se usmívat a ukázal na ni prstem. „Ty jsi ta socha.“ Nehty měl krátké a černé od hlíny. Nikdy neviděla čaroděje se špinavýma rukama, ale tento je nejspíš výjimka, protože kouzlo, které ji vysvobodilo, byla jeho práce. Ledaže by ho seslal někdo jiný, ale nikoho dalšího tu neviděla. Musel to být on. „Probudila ses,“ dodal.

„Ano,“ potvrdila Terla. Chtěl snad, aby spala dál? Možná ji probudil omylem a právě kvůli tomu procitla v chladném lese o samotě.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nečekal jsem, že to bude fungovat.“

Terla cítila, jak se jí krev hrne do tváří, které bezpochyby měnily barvu z levandulové na sytější purpurovou, což způsobilo, že se zarděla ještě víc. Nikdy předtím se na ni nikdo nedíval, jako by byla jeho splněným přáním – a navíc krásnýma zelenýma očima hlubokýma jako moře. „Tak to tys mě oživil? Moc ti děkuju. Já... vážně díky, jsem ti hrozně vděčná.“ A byla by mu ještě vděčnější, kdyby jí nabídl nějakou svačinu. Nebo ještě lépe, nějaký pořádný oběd s alespoň půlkou chleba. Bylo by nezdvořilé žádat o jídlo tak brzy poté, co ji přivedl zpátky k životu? Nebyla si jistá, co v podobných situacích káže etiketa. Někteří čarodějové jsou v tomto ohledu velice malicherní. „Myslela jsem, že už navěky zůstanu sochou. Nečekala jsem, že ještě někdy budu dýchat, cítit, mluvit – ani nevíš, jak skvělý je to pocit, když můžu po tak dlouhé době zase naplnit plíce vzduchem!“ Zarazila se dřív, než by spustila další příval slov o tom, jak je skvělé, že má plíce, srdce a nos. Už jen mít tělo pokryté kůží bylo úžasné.

Obešel ji kolem dokola, jako by se chtěl ujistit, že už nemá dřevěný ani kousek.

„Jak...“ Ztěžka polkla. Toužila zeptat se ho, jak dlouho tam stála, jaký je měsíc a rok, ale nedokázala tu otázku ze sebe vypravit. Nebyla totiž připravená slyšet odpověď. Hluboko v kostech cítila, že se jí ta informace nebude líbit. Místo toho se raději zeptala: „Proč jsi mě zachránil?“

„Protože jsi čarodějka.“

„Kdepak, nejsem. To ty jsi čaroděj.“

Úsměv mu povadl. „Vůbec ne.“

„Ale proměnil jsi mě a to vyžadovalo nějaké kouzlo. Musíš být čaroděj.“

Kromě čarodějů měli používání kouzel všechni zakázané. Pokud soud jejím potrestáním něco stvrdil, pak právě tohle. Nezáleželo na druhu kouzla, na záměru jeho použití ani na výsledku; císař odmítal povolit, aby se kdokoli bez patřičného výcviku pokoušel o jakoukoli práci s magií.

„To kouzlo mi sem poslali zároveň s tou sochou. Chci říct s tebou.“ Svraštil obočí. „Jsi ta socha, ne? Nesnažíš se mě oklamat?“ I když se mračil, oči měl pořád nádherně zelené a Terla si důrazně připomněla, že se nad nimi nesmí tolik rozplývat, zvlášť ne když ji obviňuje z podvodu.

Jak by ho mohla oklamat? No, to je jedno. Má v hlavě spoustu mnohem důležitějších otázek. „Ano, byla jsem ta socha,“ odpověděla, „ale kdo mě za tebou poslal? Kdo jsi ty? A kde to jsme? Tohle přece není Alysium. Kdyby byl někde v hlavním městě tak velký skleník, slyšela bych o něm. Co je tohle za ostrov a proč jsem zrovna tady?“ Už se na ni nedíval s tak obdivným úžasem, což ji zklamalo. Vlastně vypadal trochu jako zamračený zlatý medvěd – pohledný, ale ne moc spokojený. „Tedy, jestli se můžu zeptat,“ dodala.

„Řekli mi, že jsi čarodějka.“

„To je mi líto, ale nejsem.“

„Tak co tedy jsi?“

„Knihovnice.“

„Aha.“

Díval se na ni a ona na něj. Obvykle jsem v podobných situacích mnohem šikovnější, pomyslela si. Tenhle rozhovor od začátku zpackala. Neměla jsem ho objímat. Nadechla se a srovnala si myšlenky. Začne znovu, představí se, položí otázky jednu po druhé a pak–

Pohledný zahradník – připomínající zlatého medvěda – zvedl s huhňavým zabručením kyblík a tašku s náčiním. „Měla by sis odpočinout. Ať už jsi kdokoli a ať už jsi tady z jakéhokoli důvodu, máš toho za sebou hodně. Potřebuješ se najíst a vyspat.“

To rozhodně znělo jako dobrý nápad a ano, měla toho za sebou až až, ale–

„Moje chalupa je hned za skleníkem. Můžeš tam bydlet, než... ehm... odjedeš.“ A jako by tím bylo vše vyřešeno, otočil se a šel.

„Počkej, kam jdeš?“ zeptala se Terla. Mám odsud odjet? A kam? A proč od ní teď odchází?

„Já... no... potřebuju přemýšlet...“ přidal do kroku. „Musím jít. Mám nějakou práci.“

Kdyby si nebyla plně vědoma skutečnosti, že je tou nejméně děsivou osobou, která kdy žila v Říši půlměsíčních ostrovů, myslela by si, že před ní utíká. Ve skutečnosti to ale bylo jinak – nebyla čarodějka, a proto mu nestála za řeč. Opět zažívala stejný pocit jako doma a jako v knihovně – je někde, kde ji nechtějí a kam nepatří. Jenže tohle bylo horší, protože nevěděla, jak se sem dostala.

„Počkej, prosím tě!“ zavolala za ním. „Pořád nechápu, proč jsem právě tady, kdo mě sem poslal, kde to vlastně jsem a vůbec.“

„Já taky ne,“ houkl přes rameno, načež zmizel za rohem a nechal ji stát mezi růžemi.

KAPITOLA ČTVRTÁ

U stropu zamňoukal kocour. Terla se díky němu probrala z šoku a vyběhla za zahradníkem. „Počkej, prosím! Já to nechápu–“ Zahnula za roh a zarazila se, jelikož cesta se zde větvila do pěti odboček, a každá mizela pod baldachýnem růží.

Copak vážně jen tak... odešel? Kdo by udělal něco takového?

Řekl sice, že může spát u něj v chalupě, což od něj bylo hezké, jenže jaksi zapomněl dodat, kde ta chalupa je. Nebo se představit.

„Prosím tě, vrať se!“ volala za ním. „Vždyť ani nevím, jak se jmenuješ!“

Náhodně zvolila jednu z cest a vydala se po ní. Po několika metrech usoudila, že tudy jít nemohl – chodníček byl až příliš zarostlý růžemi, než aby se dalo projít. Otočila se a spěchala zpátky na křižovatku. „Chci s tebou mluvit, ale můžeš přitom klidně pracovat. Nebo ti můžu pomoct. Umím být užitečná. Mám jeden oblíbený rodinný příběh: jednou se blížila bouřka a zrovna jsem neměla co na práci, tak jsem se rozhodla, že do domu nastěhuju všechny slepice. Byly mi tři roky, ale rozhodla jsem se, že chci pomáhat. Slepice byly vzpurné, ale než se rozpršelo, všechny jsem je dostala dovnitř. Rodiče mi to pak vyprávěli při každé bouřce. Prý to byl ten nejzábavnější pohled – tříletá holčička, která se odhodlaně potácí s rozčilenou slepicí v náruči. Hej, no tak! Nemůžeš někoho jen tak přivést k životu a pak odejít!“

Jenže právě to udělal. Utekl před ní jako zločinec před říšskou vyšetřovatelkou.

Kvapem vykročila po druhé cestě, která končila v altánku hustě obrostlém kvetoucími růžemi. Přes tmavě zelené listy se rozlévala kaskáda sněhově bílých květů, které byly sice překrásné, ale v danou chvíli jí to nijak nepomohlo.

Ztratila jsem ho.

Měla slzy na krajíčku, ačkoli jí to vůbec nebylo podobné. Byla spíš dívkou, která, než by plakala, raději zatne zuby a s úsměvem překonává překážky, alespoň za normálních okolností. Jenže „normální okolnosti“ nezažila už hodně dlouho a právě teď byla hladová, rozbolavělá a do morku kostí unavená. Přála si být zpátky v knihovně, i když tam bylo tak ticho a prázdno, a sedět u jednoho z velkých krbů s hrnkem horké čokolády v ruce. „Seber se, Terli,“ řekla si nahlas. „Aspoň víš, že tu někdo je.“

Nebyla to moc velká útěcha, protože onen někdo před ní prakticky utekl, ale pořád na tom byla lépe než před chvílí, když se bála, že je na celém ostrově sama.

Ticho skleníku na ni začalo tíživě doléhat. Vzpomněla si na sklad knihovny, a když se rukama objala, uklidnilo ji, že cítí kůži a ne leštěné dřevo. Už tam nestojím jako socha. Jsem zase živá. A nejsem sama.

Vrátila se do skleníku s růžemi a pohlédla ke krovům. „Čiči? Nechceš jít za mnou?“ Zahlédla kousek šedé srsti a záblesk zeleného peří, ale dolů se mu nechtělo. Samozřejmě nečekala, že okřídlený kocour přiletí na zavolání – jakkoli byl přátelský, pořád to byla kočka. Těšilo ji však, že ji neopustil úplně. „Co myslíš, že bych měla dělat?“

Neodpověděl, ale na tom nezáleželo, protože se mezitím rozhodla jít třetí cestou. Kdyby to nevyšlo, zkusila by čtvrtou a pak pátou. Odpočinek a jídlo mohly počkat. Tak snadno to nevzdám. Najdu ho a on pak bude muset odpovědět na mé otázky.

Snad.

Kromě růží na treláži, která se jí klenula nad hlavou, rostly po obou stranách cestičky malé keříky minirůží, pyšnící se květy s drobnými bledě růžovými okvětními lístky. Spousta jich ležela opadaných na břidlicových kamenech, jako ve svatebním altánu.

Cesta naštěstí končila dveřmi. Když je otevřela, kocour se jí snesl nízko nad hlavu a proletěl nad ní.

Následovala ho a vstoupila mezi záplavu květin, které byly rozmanitější, než si dokázala představit. Zatímco oba první skleníky byly nasycené zelení a ten růžový zase plný jemných a elegantních pastelových tónů, tento vypadal, jako by ho zalila duha.

„Páni!“ vydechla při pohledu na tu barevnou nádheru.

Lilie tu kvetly v tisíci různých odstínech žluté, červené, oranžové a bílé, proužkované i tečkované. Na některých se kupily zvonkovité květy v růžové a modré, zatímco jiné zdobily trsy bílých kvítků připomínající ohňostroj.

Mezi nimi poletovali motýli, jaké nikdy neviděla – jejich křídla s každým mávnutím měnila barvu: červená, modrá, žlutá, černá, stříbrná, fialová a Terla obdivovala, jaký předváděli duhový tanec, když přelétávali z květu na květ.

„Haló?“ zvolala spíš ze zdvořilosti, než že by čekala zahradníkovu odpověď.

Procházela mezi kvetoucími rostlinami a v hlavě jí vířily otázky.

Co je to za místo? Odkud všechny ty rostliny pocházejí? A kde se tu vzal ten květinový pták, tančící vážky a motýli měnící barvy? Proč tu tyto neobyčejné skleníky vlastně stojí? Naklonila se k blízkému keři a vdechla vůni fialových květů. Šeřík? Nikdy neviděla šeřík s tak velkými květy, ale voněl stejně – opojně a sladce.

„Mrrr-ňau.“

Kocour prolétl těsně kolem ní a konečky křídel ji pohladil po tváři.

„Jejda! Nevíš, kam odešel?“ zeptala se ho.

Ať už to věděl, nebo ne, sledovat okřídlenou kočku jí připadalo jako mnohem lepší nápad než bezcílně bloudit v naději, že narazí na muže, který jí dal jasně najevo, že se s ní nehodlá dál bavit. A tak se proplétala mezi nádhernými květinovými záhony a snažila se neztratit kočku z dohledu.

Všimla si, že v žádném ze záhonů osázených barevně kvetoucími rostlinami není ani jediný kus plevele. Na těch s liliemi byly jen lilie a stejně tak i keře šeříků kořenily ve zcela čisté půdě. Vedle cesty stál trakař plný zbytků plevelných rostlin. Zjevně tedy nešlo o opuštěné skleníky, jak si zprvu myslela. Na jedné lilii přistál motýl a rozprostřel křídla, která hrála třpytivými měňavými barvami – červená přecházela do fialové, následovaná modrou, kterou vystřídala zelená, jež přešla do zlaté. Možná je tu i víc než jen jeden zahradník. V tomto komplexu už prošla víc obrovských skleníků, než kolik by jich zvládla obstarat jediná osoba, a zdálo se, že tenhle pořád ještě není poslední. Docela ráda by našla jiného, přívětivějšího zahradníka.

Přidala tedy do kroku a následovala okřídleného kocoura k dalším dveřím. Otevřela je, a když ji překvapil závan zimního větru se sněhem, rychle je zase zavřela. „Tudy ne.“

Kocour dosedl na zem a zaškrábal packou do dveří.

„Vrrr-ňau.“

„Venku by se ti nelíbilo. Je tam zima.“

Byly tam jen stromy a sníh... nebo ne? Ten zahradník přece říkal, že má chalupu hned za skleníkem. Že by ten kocour chtěl jít za ním? Nebo má jen chuť prohánět ptáky?

Kocour se jí otřel o kotník a pak se hlavou opřel do dveří. Terla si všimla, že vedle futer je háček, na němž visí tlustý béžový kabát a huňatá červená šála.

„Co je venku?“ zeptala se kocoura a ten znovu mňoukl.

Stáhla tedy kabát z háčku, zabalila se do něj a pro jistotu si vzala i šálu. Byla z měkké vlny a slabě voněla po borovici, hřebíčku a muškátovém oříšku. Kabát jí byl příliš velký, což jí ale nevadilo – o to víc ji zahřeje. „Dobře, ale jestli chceš jen honit vrabce, tak se hned vrátím.“

Připravená na venkovní chlad otevřela dveře a vyšla ven do sněhu. Sahal jí po kotníky a u stěny skleníku ho vítr navál ještě výš. Sněžilo ale dál a k zemi se snášely velké těžké vločky, které jí přistávaly na rukávech kabátu a na koncích šály. Kocour zamával křídly a vyletěl ze skleníku k lesu.

„Počkej na mě!“ zavolala na něj.

Ujistila se, že zámek se po zaklapnutí kliky neuzamkne, pak za sebou zavřela a vykročila do sněhu. Po všech těch květinách jí zimní vzduch voněl svěže jako čerstvá máta.

Koneckonců, chtěla jsem přece najít jiného zahradníka.

Kocour doplachtil vzduchem ke vchodu, přistál na zápraží a tlapkou zaškrábal na dveře. Terla se k němu přidala a zaklepala na ně promrzlou pěstí. Hned potom strčila ruce zpátky do kapes kabátu a čekala, až někdo otevře.