Přeložila Lenka Faltejsková

THE MOST FUN WE EVER HAD

Copyright © 2019 by Claire Lombardo

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-249-5919-1

Pro mámu a tátu

SALLY A TONYHO LOMBARDOVY

POTOMSTVO

15. dubna 2000

O šestnáct let dříve

Ostatní lidé ji zmáhali. Možná zvláštní u ženy, která přidala čtyři bytosti k vesmíru své vlastní zdráhavé vůle, ale prostě to tak bylo: Marilyn vadila nepříjemná blízkost těl, na něž neměla vliv a jež nechápala; těl, která nemusela. A vadila jí právě teď, když stála za kmenem jinanu, kde se ukrývala před svými hosty. Vždycky byla dobrá hostitelka, ale nesmírně ji to vyčerpávalo, všechny ty roky s otcovými zámožnými klienty a pak s manželovými suchopárnými kolegy; s temperamentními kamarády jejích dětí; s momentálními sousedy a věčně se měnící základnou klientů. A přece to dnes absolvovala znovu. Na své zahradě měla přibližně stovku v podstatě cizích lidí ve formálních úborech, kteří se neustále pohybovali. Opilí hosté slavili sňatek její nejstarší dcery Wendy. Hosté, o něž se měla dnes večer postarat, přestože toho sama měla na talíři dost – tedy ne doslova, protože k tomu, aby si nabídla z pohoštění na třech extra dlouhých stolech, se nějak nedostala. Na onom pomyslném talíři měla čtyři dívky, které zkrášlovaly trávník v letních pastelových šatech s puntíky a za jejichž dnešní přítomnost byla zodpovědná biologicky i společensky. Plody jejího lůna, které do něj opakovaně zaséval milovaný manžel, jenž nebyl momentálně k nalezení. Stala se matkou neúmyslně, zplodila sérii dcer s různým odstínem barvy vlasů a různým stupněm nejistoty. Ona sama, Marilyn Sorensonová, bývalá Connollyová, představovala houževnaté potomstvo z psychosociálně pochybné irsko-katolické rodové linie, bohaté na peníze a tragédie. Momentálně byla právě tak funkční, jak jen mohla být: s krásnými špinavě blond vlasy, schopností konverzovat o literární kritice i o životech svých dětí, oblečená ve vypasovaných pouzdrových šatech tmavě zelené barvy, které odhalovaly atletickou křivku jejích lýtek a pihovatá ramena. Lidé ji dramaticky titulovali jako matku nevěsty a ona se pokoušela své úloze dostát, zastírala, že se soustředí téměř výhradně na rozpoložení svých dětí, z nichž se zřejmě žádné tento konkrétní večer nebavilo.

Možná se normálnost dědí ob generaci, podobně jako holohlavost. Z Violet, její druhorozené, krásné brunetky v hedvábném šifonu, zcela netypicky táhl už od snídaně alkohol. U Wendy bylo vždycky proč si dělat obavy, přestože dnes zas tak ztrápeně nepůsobila, buďto protože se právě provdala za muže, který má bankovní účty na Kajmanských ostrovech, nebo protože je, jak hlasitě prohlašovala, „její životní láska“. A pak Grace a Liza, které od sebe dělilo devět let, ale obě byly stejně nevyrovnané. Ta první byla ostýchavá a nedovyvinutá žákyně první třídy, ta druhá neměla žádné kamarády a právě ukončovala druhý ročník na gymnáziu. Jak je možné, že člověka, kterého si vypěstujete z vlastního těla, ze své živé tkáně, najednou nemůžete poznat?

Normálnost je sociologicky vzato dost sporná věc.

Gracie ji objevila v úkrytu pod stromem. Nejmladší dceři bylo skoro sedm, což byl dost nesnesitelný věk, a do chvíle, kdy opustí domácnost, zbývalo ještě moře času. Pořád byla natolik dětská, že se uprostřed noci pokoušela vlézt si k matce do postele. To by zas tak nevadilo, kdyby oba její rodiče byli oblečení. Tak to měla Marilyn téměř odjakživa, úzkost ji pobízela vyhledat zvířeckou útěchu v manželově náruči.

„Broučku, co kdybys šla najít…“ Zaváhala. Jiné děti na svatbě nebyly, leda batolata, a nechtěla podporovat Gracinu už tak dost rozbujelou a antisociální lásku k psům tím, že by ji poslala hrát si s Goethem. Jenomže potřebovala chvilku pro sebe, jen pár vteřin, nadýchat se chladného podvečerního vzduchu. „Běž najít tatínka, miláčku.“

„Jenomže já ho právě nemůžu najít!“ ohradila se Grace dětsky nedůtklivým tónem.

„Tak se víc snaž.“ Shýbla se a políbila dceru do vlasů. „Potřebuju chviličku pro sebe, kuřátko.“

Grace poslechla. Už se stavila za Wendy. Už se houpala s Lizou na houpačce na verandě, než její sestru zaujal kluk v obleku a v teniskách; už přemluvila Violet, aby jí dala čtyřikrát loknout šampaňského z noblesní úzké sklenky. Už neměla za kým jít.

Bylo zvláštní muset se tenhle víkend dělit o rodiče s ostatními, mít doma v Oak Parku všechny sestry. Otec ji někdy nazýval „jediným jedináčkem na světě, který má tři sourozence“. Trochu ji popouzelo, že se sestry roztahují na jejím území. Uklidňovala se jako obvykle ve společnosti Goetheho. Zalezla si s ním pod fialově kvetoucí keře a hladila ho po ježaté srsti a po té části zadku, která vypadala jako naondulovaná.

Liza měla trochu výčitky, když viděla, že její sestra vyhledala útěchu u psa, zatímco ona ji našla v ústech cizího kluka. Jenomže ten kluk chutnal jako kouřová whisky a prsty jí dělal na vnitřní straně stehna cosi, co ji přimělo odvrátit se a usoudit, že se Grace o sebe postará. Soběstačnost se vždycky hodí, a čím dřív se ji člověk naučí, tím líp.

„Pověz mi něco o sobě,“ vyzval ji a přejel prsty po titěrných krajkových tangách, která si vzala v naději, že přesně k takové příležitosti dojde.

„A co bys chtěl vědět?“ zeptala se. Vyznělo to trochu nepřátelsky, umění flirtovat zatím moc neovládala.

„Jste čtyři?“ zeptal se. „Jaký to je?“

„Hormonální peklo. Maraton nevyrovnanosti a vlasové kosmetiky.“

Zaskočeně se usmál a ona se směle předklonila a políbila ho.

Violet snad ještě nikdy nebyla tak opilá. Seděla zhroucená a sama u jednoho ze stolů, od nějž ostatní hosty zřejmě vypudila. V kratičkých šumivých záblescích se jí vybavoval předchozí večer: bar, kde se dřív hrály kuželky; její modrooký společník s hypermobilními lokty a atletickým sevřením stehen vzadu v kombíku jeho matky; jak vydávala zvuky, aniž si uvědomovala, že vycházejí z jejích úst, syrové sténání pornohereček. Udělal se jako první – později cítila, jak z ní vyklouzává, když si přelezli zpátky na přední sedadlo – a pak to s neuvěřitelnou pozorností dokončil, takže se poprvé v životě udělala i ona. A pak se nechala vysadit ulici od domu rodičů pro případ, že by Wendy ještě nespala.

Pozorovala sestru ve svatebních šatech Gucci s hlubokým výstřihem. Brala si akademika z bohaté rodiny. Novopečený manžel ji otáčel do kolečka na melodii písničky „Lásku nesmíš uspěchat“. Wendy byla snad poprvé úspěšnější než ona. Byla veselá a krásná a točila se kolem dokola, zatímco Violet seděla sama u stolu, opilejší, než by bylo příjemné, ukusovala z ještě nerozkrájené focaccie a utírala si olej o spodničku. Přesto se na sestru trochu usmála, na Wendy, která netušila, že má na saténové vlečce skvrny od trávy. Představovala si, jak k ní přistoupí a pošeptá jí: Kdybys věděla, s kým jsem byla v noci, zabilo by tě to.

Wendy sledovala, jak Milese, který se na ni přes rameno omluvně usmál, táhne pryč jeho malý bratranec, jenž jim nesl prstýnky. Vyžádal si ho jako doprovod ke stolu s dortem.

„Tady se nám někdo zacvičuje na tatínka,“ ozvalo se vedle ní. Známá z Milesovy strany, nějaká realitní agentka, co připomínala silikonovou figurínu. Lidé, kteří se momentálně shromáždili u nich na trávníku, měli dohromady větší hodnotu než hrubý domácí produkt středně velké země. „Dobře že jste tak mladá. Máte spoustu času k rozvětvení rodokmenu.“

Zdálo se to neomalené z mnoha důvodů, Wendy tedy laskavě odpověděla: „Kdo říká, že chci rozmělnit svůj podíl mezi hejno dětí?“

Žena se zatvářila zděšeně, ale Wendy s Milesem těmihle vtipy žili, směli tyhle vtipy dělat, protože oběma bylo úplně fuk, jestli si někdo myslí, že je Wendy zlatokopka. Záleželo jenom na tom, co věděli oni dva – že ještě nikdy nikoho nemilovala tak vášnivě jako Milese Eisenberga, a on její lásku nějakým velkolepým vesmírným zázrakem opětoval. Teď je z ní Eisenbergová. Patří do jedné z třiceti nejbohatších rodin v Chicagu. A může zamést, s kým se jí zachce.

„Mám v plánu všechny přežít a zbytek života strávit v nechutném přepychu,“ prohlásila. Vstala ze židle a šla svému novopečenému manželovi urovnat kravatu.

Stromům se náramně dařilo. David se díval, jak jejich nádherné velké listy vrhají roztančené stíny na trávník, kam se před svatbou snažili z estetických důvodů nepouštět psa. Ráno s Marilyn vstávali časně, oblékali přes pyžamo pláštěnku a chodili ho venčit, místo aby jen otevřeli zadní dveře jako jindy. Sledoval, jak se nohy pronajatých stolů a židlí zarývají do dokonalého trávníku, jak se obalují nákladně pohnojenou drnovou pokrývkou, až se v něm všechno svíralo. Goethe si užíval návrat na zahradu jako čerstvě propuštěný trestanec, přecházel po svěže zeleném území s majetnickým sebevědomím zahradníka. David se nadechl vlhkého vzduchu – kdyby přišel déšť, snad by se hosté rozešli dřív. Žasl nad čirým množstvím lidí, kteří se mohou nashromáždit za jeden život, nad počtem cizích tváří na jeho zahradě. Vybavil si Wendy jako malou, když ještě bydleli v Iowě. Vzpomínal, jak se přikradla na verandu, kde se houpal s Marilyn na rozvrzané cedrové houpačce, vmáčkla se mezi ně a už v polospánku zamumlala: jste mí kamarádi. Silně ho to dojalo. Stál tam a připadal si stejně nemístně jako před čtvrt stoletím, než se vzali, když se mu jednoho studeného prosincového večera přitiskla Marilyn pod jinanem na prsa. Očima přelétl shromážděné, to splývající moře pastelových jarních odstínů. Konečně našel svou ženu, maličkou pevnost v tmavě zelených šatech: ukrývala se přímo pod jinanem. Proklouzl podél plotu, dostal se až k ní a tázavě jí položil ruku na záda. Instinktivně se o ni opřela.

„Pojď se mnou,“ řekl a zatáhl ji do stínu za kmenem. Tam ji přivinul k sobě a zabořil jí tvář do vlasů.

„Miláčku,“ vydechla znepokojeně. „Co se děje?“

Přitiskl jí tvář ke krku, vdechoval teplou vůni šeříku a mýdla. „Chybělas mi,“ zašeptal.

„Lásko moje.“ Pevně ho objala a vzala ho za bradu, aby se jí musel podívat do očí. Políbil ji na rty, pak na tvář, na čelo a pod lícní kost, kde cítil její pulz. Pak znovu na rty. Usmívala se, rty jí zčervenaly. Začala ho líbat a všechno zmizelo. Tohle bude vždycky důležitější než cokoli jiného: nazlátlé teplo jeho ženy, žár jejich vzájemného zoufalství. Dvě těla, která nacházejí útěchu jediným způsobem, jaký znají, řečí rtů, jeho dlaní na její páteři, jejími zády opřenými o kmen, v tom následném tichu, které se rozhostilo, když se spojili, dokud se neodtáhla a neusmála se na něj. „Hlavně ať nás nepřistihnou holky.“ A pak se k němu opět přitiskla.

Ale pochopitelně to viděly. Všechny čtyři své rodiče sledovaly z různých míst na trávníku. Všechny nejprve znepokojila jejich nepřítomnost na hostině, probudila v nich majetnické pocity z dětství, nalézání útěchy v blízkosti těch, kdo vás stvořili, těch, kteří s námi budou vždycky svázaní, za všech okolností. Každá z jejich čtyř dcer na chvíli přestala v tom, co právě dělala, a pozorovala je, to zářivé a nevyzpytatelné těleso, které jejich rodiče představovali. Vyzařovalo víc lásky, než se zdálo přípustné.

ČÁST PRVNÍ

JARO

PRVNÍ KAPITOLA

Violet se naučila Wendy vyhýbat. Svého času bývaly nerozlučné, už dávno se ale omezovaly výhradně na povinné styky. Předpokládala, že ji sestra pozvala na oběd, protože od ní buďto něco potřebuje, nebo chce zdlouhavě probírat nějakou novou existenciální krizi. Vůbec ji nezajímá, že někteří lidé vedou rušný život a nemají čas na frivolní obědy v restauraci West Loop.

Šlo o podnik velmi žádaný a pro ni velmi nevhodně situovaný. Nezbylo jí než využít parkovací obsluhu, přestože byla středa, dvě hodiny odpoledne. V 15.30 totiž měla vyzvedávat Wyatta ze školky. To byla taky výmluva, kterou sestře hodlala naservírovat: Mám dvě děti a jejich život a vyzvednutí ze školky závisejí na mně. Bylo to samozřejmě podlé. A samozřejmě že Wendy hledá útěchu v dramatech a pití v poledne kvůli všemu, co nemá, kvůli tomu, že nedostudovala, kvůli Milesovi, protože na traumata pokaždé vyhraje.

Violet se štípla do kořene nosu, aby zapudila blížící se migrénu. Zvažovala dát si sklenku vína. Wendy určitě objedná celou láhev. Sestra měla – přes své nedostatky – prvotřídní vkus, pokud šlo o víno a cit pro jemnou škálu taninů a kyselosti. Baleríny ji tlačily do pat. Pokaždé podlehla nutkání před sestrou se blýsknout. Většinou jezdila pro děti jen v drahém sportovním oblečení, zato dnes si vzala půvabnou hedvábnou halenku se zvonovými rukávy a úzké džíny, které jí byly líp, než když se narodil Eli.

Snažila se vybavit si, kdy se setkala se sestrou naposledy. Zřejmě na Druhé díkůvzdání, každoroční a otřesně nevypočitatelné haló u rodičů. Čili před čtyřmi měsíci. Napadlo ji, jak je to absurdní vzhledem k tomu, že s Wendy bydlí dvacet minut od sebe. Vzhledem k tomu, že spolu skoro deset let obývaly jeden pokoj. Vzhledem k tomu, že Violet se během nejtemnější etapy svého života nastěhovala k Wendy s Milesem. Vzhledem k tomu, že byly koneckonců v podstatě dvojčata, dělil je od sebe necelý rok.

„Madam? Potřebujete s něčím pomoct?“ ozval se mladík, který zastával parkovací obsluhu.

„Jen se snažím trochu duševně připravit,“ opáčila a on se usmál.

„Kdybyste potřebovala zachránit, mávněte na mě a já tam přijdu oznámit, že vám někdo ukradl auto.“ To s ní flirtuje? Skutečný zachránce.

„Budu si to pamatovat.“ Vylovila z kabelky další desetidolarovku a vtiskla mu ji do dlaně. Nějak se z ní stal jeden z těch lidí, kteří všechno zdůrazňují peněžní transakcí. Bez váhání si peníze vzal. „Držte mi palce,“ vydechla a on mrkl – mrkl! Na ni! Když vcházela do restaurace, napadlo ji, že se jí možná dívá na zadek. Doufala, že nebude moc zklamaný. Hosteska ji vedla ven na terasu a Violet okamžitě zalitovala, že si nevzala svetr. Vzápětí tu myšlenku zapudila jako tragicky mateřskou. Wendy seděla u stolu vzadu v rohu, určitě proto, aby mohla kouřit a neobtěžovala ostatní hosty, přestože tu žádní nebyli. Byl totiž začátek chicagského jara a venku stěží patnáct nad nulou.

Na protější židli zahlédla něčí temeno. Zřejmě nějaký mladík – leda by Wendy procházela experimentální fází a spřátelila se s nějakou jogínkou ze svého čakra kurzu, která se nemůže rozhodnout pro pohlaví. Cítila se zvláštně dotčená. No jistěže ji Wendy nepozvala na oběd jen ve dvou: mělo ji napadnout, že půjde o předváděčku ve stylu „koukni, co teď zrovna dělám“. Celé to má podtrhnout, jak je Violetin život nudný v porovnání s Wendy, která chodí na tantrickou jógu s nějakou androgynní holkou.

Jenomže jakmile se dostala blíž, okamžitě si pomyslela: Tohle ne!

Když se vracela autem domů, poté co dala mladíkovi, který pro ni zaparkoval, potřetí spropitné, vybavila si ten náhlý tlak na prsou, to zhmotňování čehosi. Ne že by ho poznala. Tak by to nenazvala. Nešlo o nic poetického, žádný úder blesku mezi spánky, žádný led v žilách. Stěží ho zahlédla, protože se jen napůl pootočil, takže neviděla víc než jeho levé ucho a obrys nosu. Ale na nějaké molekulární úrovni to očividně stačilo. Nebylo to ono biologické rozpoznání, jako když se narodili Wyatt a Eli, přesto se projevilo velmi silně, ostrým stahem dělohy, až se málem předklonila. Takže ne že by ho poznala, spíš ho vstřebala. Teprve poté co z restaurace utekla, před sestrou a před tím člověkem, kterého před patnácti lety porodila – chlapcem, jemuž teď spadala do očí tmavá ofina –, si v duchu přehrávala všechno, co mohla Wendy říct. Dramatická prohlášení jako ve filmu: Jak jsi mi mohla něco takového udělat! S tebou jsem skončila, ty jedna psychopatko! Jak se opovažuješ, jak se opovažuješ, jak se opovažuješ! A všechny důvody, které by ospravedlňovaly, že zmizela dřív, než mu doopravdy uviděla do tváře.

Než Wendy vyrazila na dobročinný večírek nadace Lurie, dostala chuť dát si na terase cigaretu s Milesem. Z bytu vyšla zadním vchodem, v ruce láhev vodky, šaty vykasané ke kolenům, protože se rozhodla pro nepraktické černé, které měly střih mořská panna. Jednu parliamentku už měla mezi rty, druhou položila na stůl.

„Tak to dneska dopadlo, přesně jak se dalo čekat. Violet práskla do koní, než jsem je stačila představit.“ Zapálila si a vzdychla. „Potřebuju tvoje rozhřešení. Předtím jsem nevěděla, co dělám, ale ten kluk je vážně fajn. Líbil by se ti.“

Miles neodpověděl.

„Mám ty nejpitomější šaty. Tvé matce by se líbily.“ Zaklonila hlavu. „Včera jsem se viděla s tátou. Důchod asi moc nezvládá. Vyprávěl mi, že se chystá pozorovat ptáky. Dovedeš si ho představit? Nevěřím, že by vydržel chvíli sedět v klidu.“

Dělala to tak od té doby, co zemřel. Chodila s ním rozmlouvat – s jeho nehmotným otiskem, který někdy cítila, ale většinou ne, tak jako dnes. Opřela se v křesle a potáhla z cigarety.

„Dneska večer to bude otřesný,“ pronesla po minutě. „Supi už se nejspíš slétli. Snad nikoho nerozsápou. Já osobně nic neslibuju.“ Vzhlédla k obloze, jestli nespatří nějaké vesmírné znamení, že ji slyší. Neviděla nic. Bylo zataženo, obloha šedá, hvězdy ještě nevyšly. Zvedla cigaretu do míst, kde si myslela, že by tak mohl být, a vyfoukla tím směrem kouř. „Doufám, že jsi na mě pyšnej,“ pronesla po chvíli. „Fakt se to snažím zvládat, víš?“ Nějak se jí dařilo žít bez něj už skoro dva roky. Zapálila si druhou cigaretu. „Teď bych tě chtěla políbit do loketní jamky,“ zašeptala téměř neslyšně, protože sousedi někdy nechávali otevřená okna. „Místo toho si budu muset najít nějakého dědice řeckého magnáta a nechat se od něj trochu zpustošit. Ne moc, slibuju. Kurva fix, miláčku, tolik mi chybíš.“

Ještě párkrát vydechla kouř, vyprávěla mu o svém otci a o všem, co ten den dělala. Když jí zbýval poslední šluk, provedla svůj malý rituál – zhluboka potáhnout a vydechovat s kouřem slova miluju tě pořád dokola, dokud jí nedojde dech.

O pár hodin později jí položil mladý muž ve smokingu ruku na levé ňadro. Vmáčkla mu koleno mezi stehna a on se zapotácel a narazil do stolu, čímž pobořil naaranžované kaly.

„Opatrně,“ varovala ho.

„Moje chyba,“ opáčil. Po bližším prozkoumání se ukázalo, že je to spíš chlapec než muž. Představil se jako Carson, čemuž se zasmála, ale když se zatvářil dotčeně, vydávala to za nervozitu a odtáhla ho po chodbě.

Mužochlapcova zpocená ruka přilnula k její bradavce způsobem, který nebyl vysloveně příjemný. Políbil ji na krk. Začala mu stehnem třít podbřišek trochu důrazněji. Hádala, že je mu tak kolem pětadvaceti. A působil značně sebejistě.

„Nezachytil jsem tvoje jméno,“ pronesl. Wendy trochu strnula, vzpomněla si na Jonaha, jak seděl naproti ní u oběda, ve tváři nic netušící nevinnost, a jak ohromeně se zatvářil, když Violet utekla. Co když je tenhle ještě pod zákonem?

„Kolik je ti?“ zeptala se. Odtáhl se a usmál se na ni.

„Dvaadvacet.“

Přikývla a vklouzla mu rukou za opasek kalhot. Takže jenom namyšlený, pochopil tu narážku. Snad dědic někoho, kdo vynalezl něco, co vypadalo jako něco, co už vynalezl někdo jiný. Nebo možná syn hudebního producenta nebo zpravodajky Fox News, nastříkané samoopalovacím sprejem. Chlapec, který bude žít bezvýznamný život a který, doufejme, nikoho nesrazí autem, i když by z toho docela jistě vyvázl. Nelíbal tak špatně.

„A kolik je tobě?“ opáčil.

„Sedmdesát osm,“ odpověděla bez mrknutí.

„Jsi vtipná.“

Najednou byla podrážděná. „Co dělá tvůj otec?“ zeptala se a vytáhla ruku z jeho boxerek.

„Co?“

„Tvůj táta. Jaké má povolání? Kde ses tu dneska vzal?“

„Proč si hned myslíš, že jsem tu s –“ Zarazil se, obrátil oči v sloup. „Je inženýr. Vývoj zdravotnického softwaru. Robotika.“

„Aha.“ Zítra si projde seznam hostů a zkontroluje, jestli významně přispěli. Někdy se ti méně významní hosté pokoušeli vyváznout pouhým zakoupením vstupenek.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se, tentokrát už ne tak příjemným tónem.

Vzdychla. „Wendy.“

„Jako z Petra Pana,“ poznamenal trefně a tentokrát obrátila oči v sloup ona.

„Původ mi nikdy neozřejmili.“

Rodiče jí přezdívali Wednesday, tedy „středa“, a když se na to matky jednou zeptala – teprve před pár lety –, odpověď ji odrovnala.

„To bylo ošklivý, mami. Pojmenovali jste mě podle Wednesday z rodiny Addamsových? Byla jsem tenkrát vychrtlá jako kostra, mami, vážně vám to připadalo tak vtipný?“

„Miláčku, narodila ses ve středu. Jenom pár minut po půlnoci. Já netušila, co je za den, a tvůj táta – prostě přišel s tímhle jménem.“

Takže takový byl příběh jejího jména. Rozmetalas moje vnímání časoprostorového kontinua. První selhání antikoncepce.

Zatahala Carsona za rukáv. „Pojď, jdeme ven.“

„Wendy,“ pronesl. „Zadrž. Jakože – tahle Wendy?“

Otočila se a spatřila, co už jí mezitím došlo: plakát na charitativní večírek i s fotkou dětské mluvčí, holčičky s rakovinou, a dole nápis POŘÁDÁ WENDY EISENBERGOVÁ Z CHICAGSKÉHO ŽENSKÉHO FILANTROPICKÉHO SPOLKU. Kdyby inženýr robotiky zjistil, že si to organizátorka středního věku rozdávala s jeho snobsky pojmenovaným dvaadvacetiletým synem, výrazně by to snížilo pravděpodobnost, že štědře přispěje. Ale doopravdy ji zasáhlo to jméno, Eisenbergová, s okázalou smyčkou u písmene g. Ještě si nezvykla vídat příjmení, které jí po něm zůstalo, samotné. Couvla od svého mladého a perfektně oblečeného svěřence a pokusila se o úsměv.

„Vypadám snad jako pořadatelka tohohle večírku?“ nadhodila.

„Tak jak se jmenuješ příjmením?“

„Sorensonová,“ odpověděla bez zaváhání.

„No a… můžu ti někdy napsat?“ zeptal se a ona se usmála.

„To budu ráda,“ pronesla temně, „ale teď už musím.“

„Myslel jsem, že jdeme ven.“

„Už je moc hodin. Jsem stará. Musím domů. Kočáry. Dýně. Ohrožení života.“

„No – tak dobře. Tohle bylo… ehm, bylo to hezký.“

Byl opravdu sladký. To byla její odměna za to, že se rozhodla zachovat morálně.

„Něco ti poradím,“ prohlásila, ještě pořád trochu vyvedená z míry, a posunula si levou lodičku na patě níž. „Až ti bude příště nějaká ženská připadat vtipná, neříkej jí, že je vtipná.“

„A co mám místo toho udělat?“ Jeho dokonalá tvář se zmateně zkrabatila a to způsobilo, že ucítila hluboko v břiše jakýsi tlak a musela se na něj usmát.

„Smát se,“ ozřejmila, a než se stačila zarazit, natáhla ruku a odhrnula mu pramen vlasů z čela. „Až příště potkáš vtipnou ženskou, tak se jejím vtipům směj, Conrade, jasný?“

„Carsone.“

„Carsone. Hodně štěstí, kluku.“

Místnost se s ní roztočila. Slovo kluk jí nečekaně připomnělo rodiče, otce, který se na její svatbě teatrálně poklonil matce, když se ozvala skladba Otise Reddinga – „trochu získat, trochu ztratit“ –, a ona řekla: „Tohle je naše písnička, ty kluku.“ Ostatně se zdálo, že jejím rodičům patří každá písnička. Všechno natočené za posledních šedesát let nějak souviselo s Davidem a Marilyn, s těmi dvěma nepochopitelnými lidmi, z nichž vzešla. Když poznala Milese, myslela si, že se jí podařilo najít někoho, kdo k ní patří, jako se to kdysi podařilo její matce.

Vyhrkly jí slzy, přihlásilo se známé svírání na prsou. Odcházela předčasně, ale bylo jí jasné, že kdyby zůstala, šlo by všechno z kopce. Nechala kabát v šatně a vyklopýtala na ulici.

Někdo tvrdí, že trvá přibližně rok, než se všechno vrátí k normálu. Jiní zas, že je to po roce ještě horší. Wendy zřejmě patřila do toho druhého tábora, protože Miles zemřel v roce 2014, a ona zatím nedokázala ani vyklidit jeho noční stolek. Pořád kupovala v samoobsluze věci, které měl rád a ona ne. Pořád fungovala přesně jako předtím, jako člen týmu, jako někdo, kdo je závislý na aktivní účasti někoho dalšího. A nedá se to nijak ošidit. Zkoušela to. Přestěhovala se do mezonetového bytu v River North, ale zařídila si ho velmi podobně jako jejich společnou domácnost v Hyde Parku. Před stěhováním zalepila zásuvky veškerého Milesova nábytku – psacího stolu, prádelníku, nočního stolku –, aby ho stěhováci mohli přemístit tak, jak byl, plný manželových věcí.

Některým lidem to trvá rok. Ale určitě by se kromě Wendy našli i další, z kterých i po dvou letech zůstávaly trosky.

Přišlo to s jarem jako tání. Poklid, jakási útěcha, jakou Marilyn nezažila od… vlastně nikdy. Možná v děloze a možná ani tam ne, ať už proto, že matka měla slabost pro gin, nebo proto, že ٥٠. léta byla obecně dost laxní. Najednou si uvědomovala, jak je život krásný. Její život je krásný. Železářství se dařilo, spala líp než kdy dřív. Její nohy získaly zpátky téměř hbitost dívčích let, protože jezdila do práce na kole, navíc jí krásně vykvetly macešky a truhlíky na přední verandě přetékaly šarlatem.

Pro jednou by se mohla vznášet hodně vysoko, kdyby ji neomezovala pouta, jimiž ji k sobě vázala rodina. Marilyn Connollyová – koho by to napadlo? Majitelka obchodu, už skoro patnáct let nekuřačka, která občas zajde do kostela a vlastní ty nejkrásnější růžové keře v celé ulici.

Napadlo ji, že je možná ve svých nejlepších letech, i když nebyla úplně přesvědčená, jestli člověk smí mít nejlepší léta, když je matkou čtyř dětí. Místo toho poletovala vysoko nad zemí jako jeden z těch velkých draků, které lidi pouštěli před benzínkou na Ridgeland Avenue a jejichž igelitová těla se třepotala ve větru, svázaná se zemí tlustými pupečními šňůrami. Pár minut blaha, než se ozve otravné vyzvánění telefonu a ze sluchátka Ježíši, mami, nebo zaklepání na kuchyňské okno, po němž bude následovat: Kde máme hrábě, miláčku?

Vyvezla kolo na verandu a zastavila se, aby otrhala suché listí z macešek v truhlících. Vevnitř už na ni čekal Loomis.

„Ahoj, miláčku,“ přivítala ho a podrbala za ušima. Z jejich domácnosti se stalo typické opuštěné hnízdo, jakmile jejich nejmladší dítě odešlo na vysokou, pořídili si ze zoufalství labradora.

„Ahoj, zlato,“ zavolal David z chodby. Následovala Loomise do pracovny, před otevřenými dveřmi se zastavila a chvíli se dívala na manželova záda, prohlížela si to dojemné chmýří na jeho zátylku, plešku, která se začínala šířit od temene jako galaxie.

Nepotřebuje ho: to zjištění se jí třepotalo v hlavě jako malá nevěra. Napadlo ji to přesně v tu chvíli, melancholicky, když ho pozorovala, jak sedí u psacího stolu, před několika sběratelskými zásobníky s vzácnými mincemi a hromádkou skořápek od pistácií. Po letech pasivně-agresivního utírání drobků na lince namočenou houbičkou a hlasitých vzdechů při vytahování dlouhých medově blond vlasů z odtoku ve sprše začal být nepořádný. Nepořádný, lenivý a extrémně vilný. Když se zvedl a šel ji políbit, přičemž si ometal kousíčky pistáciových slupek z košile, ta myšlenka se zhmotnila: nepotřebuju tě. Nastavila mu k polibku čelo, jenomže tam se nezastavil. Vklouzl jí rukou do vlasů, druhou ji objal kolem pasu a rozevřel jí ústa svými rty.

„Mm,“ odmítla a odtáhla se. „Asi na mě něco leze, lásko.“

Průhledná lež – s nachlazením si nikdy starosti nedělali. Předávali si bacily bez rozpaků, pili kafe ze stejných hrnků, ukusovali ze stejného toustu, někdy si dokonce čistili zuby stejným kartáčkem, když byli tak unavení, že si v koupelně ani nerozsvítili, aby rozlišili zelený od modrého. David měl imunitní systém jako aligátor a Marilyn každou chvíli něco chytila od dcer, z jejich ulepených ruček, špinavých kapesníčků a zbytků špaget, které po nich po večeři dojídala. Z bacilů nikdy strach neměli. David se odtáhl a zatvářil se ublíženě.

Samozřejmě ho potřebovala na jakési molekulární úrovni, byla to potřeba, která sahala vůbec nejhlouběji. Ale nepotřebovala jeho pomoc. A nechtěla jeho tělo, ne doopravdy, svým způsobem to připomínalo období po každém porodu, nebo časy, kdy ty tři starší byly všechny najednou ještě malé, nebo časy, kdy ty tři starší byly všechny najednou v pubertě, a ona moc unavená na to, aby toužila po čemkoli, co vyžaduje třeba jen zlomek vědomé tělesné pozornosti.

Bylo to podobné, jenom tentokrát unavená nebyla.

„Jak ses měl?“ zeptala se ho a zamířila do kuchyně.

„Vždyť to znáš. Posekal jsem trávu. Dvakrát vyvenčil psa.“ Nakrátko se odmlčel. „A jak ses měla ty?“ zeptal se konečně a ona zaváhala.

Připadalo jí trochu trapné pokaždé reagovat na jeho ijáčkovský monolog veselým líčením, jak si železářství dobře vede, jak zábavní jsou její mladí zaměstnanci, jak příjemné chvíle rozjímání o životě si v poslední době dopřává, když v obchodě nejsou zákazníci. Těžko můžete na „jsem v depresi a vymýšlím projekty na vylepšení domácnosti, abych překonal svoje zoufalství“ odpovědět „nikdy jsem nebyla šťastnější“.

„Dobře,“ odpověděla tedy. „Pomůžeš mi s večeří?“

Když se vzali a bydleli spolu v tom zeleném domě v Iowa City, David ještě studoval medicínu. Společně připravovali večeři, chodili za sebou po kuchyni, osahávali se opření o kuchyňskou linku, zatímco čekali, než se uvaří voda, a někdy na jídlo úplně zapomněli a museli pak rozhánět kouř odhozenými svršky, aby se nespustil požární hlásič. Něco v jeho výrazu teď sevřelo tu okoralou část jejího srdce. Něco na tom bezbranném porostu šedivějících vlasů ji přimělo popojít k němu, vzít ho kolem pasu a políbit ho. Potřebovat a chtít, to jsou dva docela jiní živočichové.

„Myslel jsem, že jsi nachlazená,“ vzpomněl si a nakrátko se odtáhl.

„Falešný poplach,“ řekla, zastrčila dlaně do jeho zadních kapes a vklouzla mu jazykem mezi rty.

„Uvařím,“ nabídl se, když se konečně mohl nadechnout. Políbila ho ještě důrazněji a pocítila tam dole záchvěv čehosi, jemnou připomínku skutečnosti, že tohoto muže miluje ještě víc než samotu. Přimáčkla se k němu boky, pokoušela se uchopit ten pocit a rozdmýchat do plamenů. Ale zmizel stejně rychle, jako se objevil, vystřídal ho klid a lehká bolest čelisti.

DRUHÁ KAPITOLA

Grace si vybavila, jak někde slyšela, že malé obálky ještě nemusejí automaticky znamenat špatné zprávy. Prozatím ale získala přesně takovou zkušenost, takže když spatřila ve schránce kromě reklamy na zubní fazety taky dopisní obálku, obojí hodila bez přečtení na stůl. Tou dobou už vůči zklamání otupěla, stejně jako otupěla vůči zařízení svého bytu, které mělo barvu i konzistenci rozbředlého obilného šrotu. Místo normální lednice měla její miniaturní verzi. V ložnici byla stěna z šedých tvárnic. Ze sprchy vytékal ostýchavý pramínek vlažné vody, která se proměnila v ledovou, pokud v tu chvíli někdo v dalším z bytů v domě třeba jen opláchl talíř.

Je to jenom dočasné. Tím se přesvědčovala: rok vydrž v téhle levné díře (někdo by podotkl, že střídmost podporuje produktivitu a osvícenost), rozmysli si, co dál, máš čas, než ti vyprší nájemní smlouva. Neustále si to připomínala v průběhu celého posledního roku, zatímco se její kamarádky z vysoké jedna po druhé vystěhovávaly. Když jí přišly testy z přijímacích zkoušek na práva i s výsledky, pomyslela si, že jde určitě o tiskovou chybu: tohle je jenom dočasné, všechno dobře dopadne. Všechno dobře dopadne, už brzy zjistí, kde je na světě její místo. Najde práci, která je jí souzená, a muže, jehož si má vzít, a navrch kousíček (a kdo ví, třeba zas tak malý nebude) na téhle planetě, který má obývat. V té době to samozřejmě všechno znělo báječně. Popadnout dech, něco našetřit. Veselá a pragmatická Grace, pozdní a opečovávané dítě milujících rodičů.

Jenomže teď už byl skoro duben. Její vzdálení přátelé už neměli čas kvůli studiím na medicíně, bakalářským zkouškám, stěhování do New Yorku, Seattlu nebo Singapuru, a jí dál chodily zamítavé dopisy jeden za druhým. A tak i nadále pracovala za devět dolarů a padesát centů na hodinu jako recepční v neziskové organizaci, která zdarma poskytovala právní poradenství hráčům na dechové hudební nástroje, přičemž sama na žádný neuměla. Zůstala zcela bez přátel. Tím pádem trávila ve svém ubohém bytečku spoustu času, což jí na duchu nepřidalo.

Od maturity uplynul rok. Oregonská univerzita – jejíž malá a nijak slibně vyhlížející obálka teď ležela na kuchyňském stole – představovala její poslední naději. Vzhledem k jednoznačnému ne, díky, které obdržela ze všech ostatních škol, to nevypadalo moc slibně, ale tahle rozhodně nebyla na rozdíl od těch ostatních výběrová. Byla by ideální, stačilo by přestěhovat se přes řeku do centra města. Zatím to vypadalo, že je jí souzeno přebývat s malou ledničkou – která i přes svou velikost zůstávala trapně prázdná až na láhev chardonnay a několik balení sýrových nití.

Takhle nějak si představovala život vrahů: skrovný a zahanbený.

Zazvonil jí telefon. Když zjistila, že volá Liza, popadla cigarety a odebrala se na balkon. Ten představoval malé plus, ale sedět na něm bylo podobné jako sedět v dětské ohrádce nebo ve vězení. V poslední době mluvila sadisticky nejradši právě s Lizou. Ta byla výrazně nudnější než Wendy a Violet, svobodná, bezdětná, nepronásledovaná traumaty z minulosti. Nebyla bohatá, dobrodružná ani výrazně úspěšná. Liza s béžovou domácností a nemožným přítelem, jejíž akademická kariéra se zdánlivě ocitla ve slepé uličce, zastávala mezi sestrami Sorensonovými na žebříčku nezajímavosti druhou nejvyšší příčku. Grace před ní měla jen nepatrný náskok, což ji utěšovalo.

„Kuřátko,“ ozvala se Liza, „mám… mám senzační zprávy!“

Paráda. Opřela se o balkonové zábradlí a zavřela oči.

„Zkus si tipnout, koho jmenovali profesorkou na nadcházející funkční období?“

Měla chuť zavtipkovat – Petera Venkmana? –, ale Lizina radost v tu chvíli převážila vlastní mizérii. „No nekecej! To je paráda, Lizzie.“ Pochopitelně to znamenalo, že se jí Liza začne na žebříčku nezajímavosti vzdalovat. Mohla by si to jako obvykle zdůvodnit tím, že sestry, o tolik starší než ona, měly víc času získat životní zkušenosti. Jenomže těžko mohla shodit ten zářný úspěch, kterým pozice profesorky v pouhých dvaatřiceti letech nepochybně byla.

„Děkuju.“ Liza byla radostí bez sebe. Grace se musela s přívalem sesterské pýchy usmát. Už zapomněla, že vám rodina může čas od času pomoct zapomenout na vlastní nepovedený a nudný život. „Vůbec jsem to nečekala, Gracie. Děkan mi uvařil cappuccino! Osobně! U sebe v kanceláři!“

„Vidím, že tu změnu životní úrovně nebereš na lehkou váhu.“

Liza se zasmála. „Jsem – Ježíši, jsem z toho úplně vedle. Strašně šťastná!“

„Měla bys to ještě vylepšit a pořádně to zapít.“

„Už jedu domů. No, teda, jsem – jsem na parkovišti před obchodem s alkoholem.“

„Továrna na sny.“

„Ryan bude mít radost, viď?“ Liza byla ze sester jediná, která s ní mluvila tímhle způsobem – jako by věděla víc než ostatní.

„No jasně. Nebuď nervózní. Koukej se, sakra, radovat, Lizzie. Vždyť je to fakt pecka.“

„Mám zaměstnanecké pojištění!“

„Přestaň se vytahovat.“ A pak, napjatě, protože si nebyla jistá, jestli to vůbec někdy někomu řekla, natož některé ze svých starších sester: „Jsem na tebe pyšná.“

Když Liza promluvila, znělo to dojatě: „Díky, Gracie. Jsem – panebože, jsem z toho tak rozhozená. Takhle jsem se necítila už od – no, asi nikdy.“

„Budeš mě teď zásobovat? Myslím kancelářskýma potřebama? Nebo emocionálně vyzrálýma studentama?“

„Proto jsem tu smlouvu podepsala.“ A pak: „Počkej, kuřátko, co ty tvoje přihlášky? Vyšlo něco?“

Z nějakého důvodu neodpověděla hned. Zasmušile se ohlédla dovnitř, ke kuchyňskému stolu.

„Gracie?“

„No, vlastně,“ protáhla poslední slabiku se spontánním optimismem, „těsně předtím, než jsi zavolala, jsem si přinesla ze schránky dopis z Oregonské.“ Technicky vzato pravda. Technicky vzato nijak velká lež.

„Kuřátko! Páni, a ty nic neřekneš! No to je – Gracie, je to senzační! Já věděla, že to dokážeš – panebože, moje malá sestřička bude právnička. Víš, že jsem tě přebalovala, viď?“

„Jo, už jsem o tom párkrát slyšela.“ Pocit, že se skóre poněkud vyrovnalo, nebyl nepříjemný, zvlášť poté co Liza zmínila přebalování, aby zdůraznila devítiletý věkový rozdíl. Technicky vzato jí pořád v ničem nezalhala, jakkoli její rozbušené srdce říkalo něco jiného. Liza si udělala závěr sama.

„Jsem na tebe tak pyšná, Gracie! Už jsi to pověděla našim?“

Zarazila se. Pak: „Zrovna přemýšlím, jak jim to nejlíp říct.“

„Dneska je tak úžasný den,“ rozplývala se Liza. Kromě toho, že byla třetí nejméně zajímavá, byla taky ze všech nejhodnější a Grace pocítila chvilkové výčitky. „Poslyš, kuřátko, měla bych vyrazit domů, ale brzy si zase zavoláme, ano? Naši z toho budou nadšení. Taky bys měla oslavovat. Slibuju, že po tobě nebudu chtít, abys mě oslovovala paní profesorko, když mě nebudeš nutit, abych tě oslovovala Vaše Ctihodnosti. Mám tě ráda.“

„Dělej, co musíš. Já tě mám taky ráda.“

Když zavěsila, vstala a zakřupalo v ní. Tělo jako by jí najednou stárlo. Vrátila se dovnitř ke kuchyňskému stolu a upřela oči na tu obálku. Lež zamlčením by se možná dala ospravedlnit. A dobré věci se kolikrát najdou v tom nejmenším balení – něco takového by řekla její matka. Lidi v Oregonu jsou nesmírně ekologičtí a uvědomělí. Třeba tam stojí jen dvě věty. Jste přijata! Zbytek se dozvíte na našich webových stránkách.

Vytáhla ze zásuvky nůž. Otec je učil otevírat obálky důstojně, místo aby je rozcupovaly jako divošky. Rodiče ohledně jejího života zůstávali nezlomnými optimisty. Nikdy ani na chvíli nezapochybovali o tom, že se na práva dostane, získá působivá stipendia a hladce vystoupá po žebříčku až k Nejvyššímu soudu.

Rozřízla obálku a vytáhla z ní list papíru. Rychle ho přelétla nacvičeným pohledem a hodila do koše. To chardonnay byla nějaká mizerná značka z benzínky, Hodnappova sklizeň. Zatímco lepší a okázalejší vína by měla na zadní etiketě něco jako HODÍ SE K JEMNÉ GRILOVANÉ RYBĚ A JARNÍMU RIZOTU – na žádné z těch etiket se nikdy nezmiňovali o sýrových nitích, to jen tak mimochodem –, na téhle láhvi byla fotografie zřejmě rodinného erbu Hodnappů. Přimhouřila oči, aby si přečetla ozdobný nápis pod erbem:

TOTO VÍNO SE HODÍ K PŘÁTELSTVÍ.

Nalila si třetinu obsahu do hrnku na kávu a vrátila se sama na balkon, truchlit nad svou budoucností.

Když se Liza, čím dál vystresovanější, blížila k domovu, říkala si, že měla asi štěstí. Wendy jim vyšlapala cestičku tím, že chodila s hejnem otřesných pitomců, blonďatých amerických psychopatů s ohrnutými límečky a s letním sídlem na Kapverdách. Začala s tím procesím na střední škole a pokračovala, dokud si nenabrnkla poměrně normálního, i když nechutně bohatého manžela Milese. Violetin přítel z univerzity se nikomu nedokázal podívat do očí a pravděpodobně je všechny považoval za potenciální laboratorní krysy. Takže když se objevil Ryan, Lizini rodiče už byli znecitlivělí a nad tetováním na jeho předloktích stěží hnuli brvou. Spíš by ji zajímalo, jak by vstřebali ty méně viditelné nedostatky: mrzačící úzkost, kterou trpěl, záchvaty těžkých depresí. Někdy přišla do pokoje a nepoznávala ho, viděla muže-dítě s tak zoufalým výrazem, že začínala zpochybňovat veškeré šťastné chvilky, které spolu prožili.

Začalo se to zhoršovat loni, když se přestěhovali z Filadelfie do Chicaga, protože začala učit na katedře psychologie Illinoiské univerzity. Netrvalo dlouho a některé dny už ani nevstal z postele, dny, kdy ona měla přednášky dlouho do večera, přesto v šest ráno vstala, a když ve dvě odpoledne odcházela z domova, měla oznámkované celé stohy papírů, zatímco on ještě pořád spal. Přišly večery, kdy se vrátila domů pozdě a zjistila, že snědl toust k večeři a zhlédl šest dílů Perníkového táty, a když se k němu přivinula na pohovce, začal mluvit o tom, jakou cítí beznaděj – existenční beznaděj, to bylo přesné označení, které její partner používal. Pokoušela se mu jemně navrhnout, aby zavolal třeba bývalému kolegovi nebo někomu ze svých přátel ze střední. Načež samozřejmě následovaly výmluvy: Steve Gibbons teď žije v L. A. Mike Zimmerman ho nikdy neměl doopravdy rád. Už dva měsíce ani nezapnul počítač.

Nakonec ho přestala přesvědčovat. V jednu chvíli si prostě zvykla. Přišla domů, udělala si k večeři toust a posadila se k němu na pohovku. Přesto ji často a opakovaně přepadala touha chytit ho za ta kostnatá ramena a říct mu, ať se kouká vzpamatovat. Přestaň pořád spát, křičela by nejraději. Spi jako normální člověk, probouzej se v normální dobu a něco dělej. Ne že by nechápala tu letargii, která se pojila s jeho depresí. Koneckonců sama kolikrát bojovala s nutkáním zaspat budík. Postel byla její asi vůbec nejoblíbenější místo na světě. Kdyby se mohla rozhodnout svobodně, bez nátlaku hypotéky a posluchárny plné studentů, kolikrát by v ní nejradši zůstala celý den. Rozmařile by podlehla vábivému volání sirény v podobě Netflixu a tyčinek máčených v čokoládě a sladkému uspokojení z nezvedání telefonu. Tuhle část chápala, dobře totiž věděla, co je to být unavený.

Zato ji zneklidňovala ta naprostá absence snahy něco dokázat. Nemohla vystát, že Ryan nechává krnět svůj potenciál, přestože ho řada inteligentních profesionálů označila jako výjimečně a slibně nadaného. Zneklidňovaly ji jeho výmluvy, jeho lhostejnost, jeho neschopnost vidět v sobě to, co v něm viděla ona.

„Jsi tak chytrý,“ řekla mu jednou večer, poté co trvala na tom, že si udělají pořádnou večeři a najedí se u stolu. „Jsi geniální a můžeš dělat asi tak tisíc věcí, na rozdíl od většiny ostatních. Copak to nevidíš?“

„Nejde o chytrost,“ opáčil. „Jde o to, jestli znáš ty správné lidi.“

„Jenomže ty přece znáš ty správné lidi.“

„Ty to nechápeš. Nechci být protivnej, ale nechápeš to.“

Někdy dělal přes den věci, které byly milé. Například pečlivě poskládal prádlo. Občas umyl auta a vyluxoval. Vyměňoval žárovky a mluvil se svými rodiči po telefonu tak, aby ona nemusela. Snažila se za tyhle věci překypovat vděčností, líbala ho na krk, rozplývala se, že by si vůbec nevzpomněla, že si má nechat vyměnit olej (což byla pravda, ale zas tak okázalé díky to nezasluhovalo). Ovšem většinou, když se vrátila domů, se díval na televizi nebo nehybně seděl před notebookem a jí trvalo několik velmi napjatých vteřin vědomého přenastavení, než ho dokázala třeba jenom pozdravit. Protože jeho plat sice přispěl ke koupi domu, ale na provoz už vydělávala sama. Protože jeden z těch odporných asistentů po ní vyjížděl a ona s tím nemohla nic dělat, neboť byl chráněncem vedoucího katedry. Protože chtěla jenom přijít domů, dát si sklenku vína a někomu o tom aspoň vyprávět, jenomže její někdo byl pohroužen do další série Dextera a na sobě měl šedivé tepláky, které nosil v kuse už od prosince. Nechtěl poslouchat běžné nářky normálních lidí, protože jeho strasti byly mnohem tíživější.

Nedokázala to vysvětlit svým rodičům a nedokázala to vysvětlit ani sobě. Nedokázala vysvětlit, jak moc bolí – jak ji to fyzicky bolí až do morku kostí –, když ho chce políbit a on se odvrátí a zamumlá: Teď ne.

Nebo dneska večer, když jí nabídli stálé místo profesorky – ve dvaatřiceti! Vrátila se domů, tváře jí skoro praskaly, jak se usmívala od ucha k uchu, přinesla zmrzlinové sendviče z Mumbles a láhev pinot noir za šedesát osm dolarů (z šampaňského ji bolela hlava). Vzápětí zjistila, že jsou všechna okna v přízemí zavřená, přestože je venku nádherný jarní večer, a on bezvládně leží v pyžamu na pohovce. Nedokázala by nikomu vysvětlit, jak jí bylo, když se na ni podíval, poznal, že má nějakou skvělou zprávu, a rozplakal se.

„Kruci, promiň,“ vypravil ze sebe, drcený navíc ještě výčitkami. Opřel se o ni, protože se posadila k němu, zaskočená zatemněním a zatuchlým vzduchem a tím, jak divně působí jejich domácnost. Nechala zmrzlinu v hale, víno postavila vedle a hodila přes tu malou oslavu svůj kabát, aby se necítil ještě hůř. Objala ho tak pevně, jak mohla, a on jí zabořil hlavu do výstřihu a plakal, jak ještě dospělého muže plakat neviděla, dokud nepoznala jeho. „Kazím to, Lizzie. Je mi to tak líto,“ vzlykal a ona se s ním kolébala sem a tam a teď už trochu plakala sama, i přes téměř extatické štěstí, které prožívala ještě před malou chvílí.

„To víš, že ne,“ utěšovala ho a líbala ho do vlasů. V tu chvíli si ke svému zděšení vzpomněla, jak jednou chlácholila Gracie poté, co se pozpátku překotila z dětského vozíku, když holky závodily na rozbitém chodníku před domem v ulici Fair Oaks. „Dostala jsem se až sem jedině díky tobě, lásko,“ šeptala a vzápětí dostala strach, aby si to nevyložil jako: To kvůli tobě tady trčím. Což určitě nebyla pravda. Asi. „Nikdy bys nemohl všechno pokazit,“ dodala a okamžitě pochopila, že i tohle bylo špatně, protože by si to mohl vyložit jako: Ty totiž nedokážeš ani nic zničit, protože jsi naprosto neschopný.

Jakmile se uklidnil, začal jí lhostejně a monotónně vyprávět, jak strašně se cítí a jak je to nanic, protože vůbec netuší proč. Měl ovšem podezření, že návrh, který posílal do LemonGraphics, nebude dobře přijat, tak to možná bylo tím, těžko říct. Kdysi, na začátku jejich vztahu, se na ni zoufale podíval a zeptal se: Co můžeme udělat, aby se tohle neopakovalo? A jí to tenkrát lámalo srdce, protože jí věřil, že zná odpověď, nějaké řešení, pohřbené v psychologických skriptech. V těch mimochodem popisovali depresi jako „stav přetrvávající dva týdny nebo víc, během nějž lidé prožívají sklíčenost nebo nezájem o své obvyklé aktivity“. Nijak se nezmínili o třiatřicetiletých mužích, kteří strnule sedí v boxerkách a vypráví svým přítelkyním, jak se jim od jedenácti let opakuje sen, v němž sedí v garáži s autem, kterému běží motor, protože mu to připadá jako nejlidštější způsob, jak odejít ze světa. Tenkrát ho taky objímala, nedostávalo se jí slov. Nakonec zamumlala něco jako spolu to zvládneme a on se zatvářil neskutečně zklamaně, zdrcený její neschopností dát věci do pořádku. Od té doby už se jí nezeptal, jak to zastavit.

Teď mu do vlasů zašeptala „miluju tě“ a opakovala ta slova pořád dokola, protože ta se dají špatně vyložit opravdu těžko. Seděli tak přes hodinu, ale pak už se jí zoufale chtělo čůrat.

„Půjdu si lehnout,“ prohlásil, když vstala. „Jsem strašně unavený. Vážně mě to moc mrzí, Lizzie.“ Pátravě se na ni zadíval a ona věděla, že by měla něco říct, jenomže v tu chvíli cítila jedině odpor, protože se nebyla vymočit za celé odpoledne, od schůzky s děkanem, po které bezprostředně následovala schůzka s šéfem katedry a pak špatně naplánovaná konzultace se studentem z kruhu 324. Ten byl zmožený, přepracovaný a soudě podle tiku v levém oku bral zřejmě adderall. Teď, ve 20.25, jí hrozilo, že si brzy pomočí úzkou kašmírovou sukni, kterou si dnes vzala kvůli děkanovi. Přesto se ještě ovládla, vzala Ryanovu hlavu do dlaní a políbila ho na mokré tváře.

„Nemusíš se omlouvat. To nic. Všechno bude v pořádku.“

Jeho tvář opět potemněla, vyhrkly mu slzy. „Do hajzlu. Nesnáším, že ti tohle dělám.“

„To nic, lásko, zase bude dobře.“ Její ujišťování ztrácelo přesvědčivost, soustředila se na bolestivý tlak hektolitrů moči, které se pokoušely uniknout z jejího těla.

„Já prostě nevím, jestli…“

„Ryane, prosím tě. Už asi osm hodin se mi chce čůrat.“ Nechtěla to říct tak příkře. Okamžitě se zatvářil ublíženě a v tu chvíli ho nenáviděla, i kdyby jenom na vteřinu.

Vzdalovala se nevzhledným cvalem. „Lásko, miluju tě, to je v pořádku. Ale dej mi deset vteřin, ano?“ Doběhla do koupelny, a právě když ze sebe vypustila radostný a orgasmicky uspokojivý proud moči koňských proporcí, objevil se ve dveřích. Tvářil se jako malé děcko, rozespalé ztrápené batole, a ona cítila, jak ji podráždění opouští.

Sklonil se k ní a políbil ji do vlasů. „Musím si jít lehnout.“

Dokončila potřebu, vstala. Nenamáhala by se umýt si ruce, ani kdyby se od ní na těch pár vteřin vzdálil. „Výborně, miláčku, za chvilku jsem nahoře.“ Vzala ho za zápěstí a opět přitáhla k sobě. „Běž se pořádně vyspat,“ dodala, čímž předčila svou matku, rodičku čtyř vyvrhelů, v umění mírumilovného zahánění do postele. Ryan se odšoural a ona počkala, dokud nezaslechla shora skřípot postele, teprve pak se odvážila odstranit svůj nepořádek z haly. Zmrzlinové sendviče, slastné obludnosti o velikosti lidského obličeje, se jí roztekly pod kabátem do odporné lepkavé hromady, a ta se koncentrovala kolem láhve s vínem, takže když ji zvedla, zůstal kolem čistého kolečka tvrdého dřeva bílý kruh.

Když druhý den ráno přišla dolů, našla Ryana v kuchyni. Připravoval snídani.

„Na oslavu,“ oznámil a otočil se k ní s pochybně naaranžovaným úsměvem ve tváři. „Jsem na tebe moc pyšný, Lizzie. Blahopřeju.“

Nečekaně jí vyhrkly slzy. Postavila se za něj a zezadu ho objala. Otočil se k ní. Položila mu ruce na tváře a náhle zachytila záchvěv čehosi, co poznávala.

Nebyla to vyloženě touha, spíš jakýsi nucený optimismus, snad možná patetická touha po tom, co už spolu neměli, po časech, kdy bývali párem, který bez komplikací slaví úspěch jednoho z nich nad lívanci s borůvkami. Už si ani nevzpomínala, kdy spolu naposledy souložili, protože si vůbec nevybavovala, kdy se přesně jejich společná cesta stočila tak temným směrem.

„Jsem vlhká,“ vydechla a Ryan se zeptal: „Jak to?“ A ona odpověděla: „Nevím, jak to,“ a pak se pomilovali na kuchyňské lince s lehkostí a naléhavostí lepších časů.

Ještě netušila, že se později bude vroucně snažit nespojovat si to dítě s dnem, kdy bylo počato.

Po nevydařeném obědě nechala Wendy sestře několik zpráv v hlasové schránce, ale Violet zavolala zpátky teprve po třech dnech. Wyatt byl ve školce, Eli spal po obědě a Violet přecházela po svém domě a sbírala sílu vymačkat to číslo. Matt ji před tím ráno nad cereáliemi zrazoval, prohlašoval, že si s ní Wendy neoprávněně zahrává a že by se do toho neměla nechat zatáhnout. A měl pravdu, jenomže to nic neměnilo na tom chlapci. Manžel odešel do práce, aniž ji políbil na rozloučenou. Zabořila prsty do hlíny zakrslé datlové palmy. Vytiskla hospodyni rozvrh zalévání, měla však podezření, že je Malgorzata v angličtině negramotná, zároveň se ovšem bála ji napomenout, aby to nebylo politicky nekorektní. Natočila vodu do konvičky, uvědomovala si, že jen oddaluje nevyhnutelné. Samozřejmě tu byla možnost, že ten kluk není tím, za koho ho považuje, ale vzkazy, které jí nechala Wendy, naznačovaly opak. Stejně jako její instinkt.

Zastavila se v půli cesty do kuchyně a vymačkala sestřino číslo, než si to zase rozmyslí. Tak už to vyřiď, nařídila si, jako by byl tenhle telefonát závěrečná akce, ne úplný začátek dlouhého sledu událostí.

„Mám halucinace?“ ozvala se Wendy.

Naježila se. „Ty žádné vtipy dělat nebudeš,“ ucedila.

„Volala jsem ti snad osmdesátkrát. Začínala jsem si myslet, že ses konečně přepodstatnila.“

Violet si musela připomenout, že vystudovala práva. Že při jednom případu přiměla velkou leteckou společnost vyplatit sedmimístnou cifru kvůli zkyslému pomerančovému džusu, který podávala na palubě. „Na tos neměla právo,“ zdůraznila. „Nemělas vůbec žádné právo dostat mě do takové situace.“

„Poslechla sis ty vzkazy? Já to vím, Viol, panebože už! Prostě jsem to nějak neodhadla.“

„To si ze mě děláš prdel?“ Její hlas vystřelil ke klenutému stropu zimní zahrady a stekl dolů po stěnách. U nich doma se nekřičelo. Nestávalo se jí často, že by ji něco vyvedlo z míry. A styděla se, když slyšela vlastní nepřátelství. „Wendy, bylo to… Víš moc dobře, jak těžké… Tohle je prostě vrcholně nepřijatelné…“ Přitiskla čelo k oknu, zadívala se do zahrady, na dřevěný domek v koruně cedru, který představoval hlavní důvod, proč celou tuhle nemovitost vůbec koupili. Vadilo jí, že celý ten rozhovor narušuje pečlivě pěstěnou krajinu jejího života. Vadilo jí, že bude ono narušování od dnešního odpoledne nevyhnutelně pokračovat v mnoha směrech. „Pověz mi, jak jsi ho našla.“

„Je to na delší lokte,“ opáčila Wendy.

„No nekecej.“

„Přepadla mě zvědavost. Už před nějakou dobou. A tak jsem – trochu zapátrala.“

„Co přesně znamená před nějakou dobou?“

„Na tom nezáleží.“

„Já rozhoduju, na čem záleží a na čem ne.“

„Prostě se to stalo, Violet, jasný? Bože. Jednou jsem mluvila s jeho pěstounskou matkou. Před spoustou let. Nečekala jsem, že se ještě někdy ozve. Ale ona mi před pár týdny zavolala a – ach jo, Viol, jestli jsem podle tebe praštěná, tak ta ženská je hotová pošahaná Joan Baezová. A hned na mě spustila, že když jsem jí zavolala, cítila, že je to předzvěst změny, a já –“

Rychle ztratila sílu poslouchat to zdlouhavé obcházení kolem horké kaše. „Tak počkej, jak to myslíš – přece ho adoptovali. Tak jaká pěstounská matka, Wendy, to nedává smysl.“

„Říkala jsem ti, že je to na delší lokte.“ Sestra zjihla, najednou se v jejím hlase ozýval soucit obdobnou měrou jako u normálního člověka.

Violet se svezla na pohovku u okna a zavřela oči. „Co se stalo?“

„Ti adoptivní rodiče – zemřeli. Autonehoda. Fakt hnusná.“

Dostavil se pocit, jaký zažívala, kdykoli její synové onemocněli, jakési vnitřní oslabení, solidární slabost. Když Wyatt plakal před školkou, plakala i ona. Eliho prořezávající se zoubky ji bolestivě tlačily do vlastních dásní. Všechno to vycházelo z horkého místa u srdce a právě teď cítila, jak to místo pulzuje, a myslela na toho chlapce – ještě se nezeptala, jak se jmenuje –, který měl rád jiné lidi, lidi, kteří měli rádi jeho, jenomže pak se jednou nevrátili domů. „Kolik mu bylo, když se to stalo?“

„Čtyři.“

„Proboha. Takže je…“

„V pěstounské rodině. Už v několikáté. No a taky žil v dětském domově, v Lathropu. Pamatuješ, bydlel tam jeden kluk od nás ze školy a máma z toho byla vždycky hrozně smutná?“

Nedokázala promluvit, tak jen zbytečně přikývla. Čtyři.

„Tak tam se seznámil s Hannou,“ pokračovala Wendy. „S matkou Zemí. Totálně pošahanou ženskou. Ujala se ho. Bydlí asi pět set metrů od našich.“

„Do prdele.“

„Jo, já vím, je to ujetý. Každopádně – podle Hanny je to všechno jeden velkej byrokratickej průser. Za normálních okolností by ho okamžitě adoptovala jiná rodina, jenomže to se nestalo. Prostě nějak propadl sítem. Krátkodobě žil už v několika rodinách – znáš to, lidi, co si berou děti kvůli příspěvkům –, ale aspoň nebyla žádná vyloženě otřesná. Prý měl relativně štěstí. Radši si ani nechci představovat, co to znamená. Pak skončil v děcáku a dal se dohromady s Hannou a teď u nich bydlí asi půl roku. Prý je tak tichý, že člověk snadno zapomene, že tam je, což je podle toho, co jsem viděla, asi pravda.“

„Kristepane.“ Violet se pokusila představit si, jak Wyatta přemisťují sem a tam v takovém systému, snažila se vidět svoje děti, jak zažívají třeba jen zlomek takové nestability. Tímhle otevíráš dveře, které už nepůjdou zavřít, Violet, řekl jí ráno Matt.

„Je to na hovno, ale on mi připadá jako milej kluk,“ ozvala se Wendy. „Jako by si tak nějak zvláštně zvyknul.“

„A jak…“

„Se jmenuje!“ Sestra se afektovaně zasmála. „Kruci, promiň. Jonah. Bohužel má k tomu příjmení Bendt. Jakože jasně, proč mu rovnou nepřipravit osud instalatéra?“

Jonah. Opatrně ty slabiky ochutnala. Nevybrala by mu takové jméno, jenomže tehdy si nedovolila na něco takového ani pomyslet, proto mu nevybrala ani žádné jiné. Pokoušela se to jméno spárovat s tváří, kterou z profilu zahlédla v restauraci, a s přízračnou hmotou, kterou viděla na jediném ultrazvuku, na který si dovolila pohlédnout.

Tohle se vůbec nemělo stát. Víckrát se neměl v žádné podobě objevit v jejím životě, který tak pracně vybudovala. Ani jediná molekula té cesty, po níž se nevydala – i když na něj pochopitelně myslela, většinou nejmíň jednou do tý-

dne –, se neměla vrátit zpátky k ní, zvlášť když teď jejího manžela povýšili na společníka firmy a jí se podařilo proniknout mezi evanstonskou smetánku. Jeden z jejích synů už chodil do předškolní třídy a druhý se k tomu rychle blížil.

„Poslyš, Viol,“ ozvala se Wendy, „jde o to, že nastala taková… situace.“

„To už jsi říkala,“ vypravila ze sebe. Připadala si úplně mimo a odpojená od svého těla. „A že jsi zvěstovatel změn a tak dál.“

„Jo, to jsem celá já,“ přitakala sestra, ale zvážněla. Na schodech se objevil Eli, rozespale k sobě tiskl plyšového ptakopyska. Mávla na něj, aby šel k ní, a synek jí vzápětí vylezl na klín. „Jde o určitý… problém s Jižní Amerikou,“ pokračovala Wendy. Pochopitelně. Problém s Jižní Amerikou. Pokud šlo o její sestru, pochopitelně neexistovalo nic jako normálnost a ona pochopitelně nemá nárok pomazlit se se synkem, který se právě probudil, ne dokud je tu Wendy, která strká nos, kam nemá, a zkouší, co všechno Violet vydrží.

Nutila se soustředit na to, co sestra říká, a rytmicky při tom hladila Eliho po zádíčkách. Rituál pro uklidnění.

1975

V budově Fakulty behaviorálních věd se lidé pravidelně a absurdně ztráceli. Plán poschodí vypadal jako genom, exteriér připomínal něco z perníku. Studenti uvnitř vykuleně bloudili, otupení absencí oken, a hledali učebny a toalety. Všichni se otáčeli na všechny strany zmatení dvojitými spirálovými schodišti. Naopak Marilyn Connollyová se tu začala nacházet. Byl to její druhý semestr na Illinoiské univerzitě v Chicagu, a ačkoli se každý večer vracela domů do Oak Parku, kde žila usedlý život se svým ovdovělým otcem, přes den si mohla dělat, co chtěla.

Rychle ovládla rozvržení budovy, a zejména si oblíbila jedno konkrétní schodiště, které vedlo k zamčené učebně v mezipatře, mezi prvním a druhým poschodím, studené na dotek i přes vrstvy oblečení, strašlivé na záda a akusticky nebezpečné. Při přednáškách byla Marilyn výřečná, ceněná, ostatní se k ní chovali způsobem, jaký ještě nezažila. Profesoři se smáli jejím vtipům, spolužáci si s ní během přednášek důvěrně špitali. Nečekaně se stala přitažlivou pro všechny kolem, a to ne protože si poradila i v časech domácí krize, kdy otec vypil moc skotské nebo když žehlila jeho oxfordské límečky, ale kvůli své chytré hlavě – a v temných zákoutích této ohavné budovy navíc kvůli svému tělu.

K tomu také využívala toto schodiště. Muži se teď na ni dívali, jako by byla dospělá, schopná všeho, a to ji děsilo a fascinovalo zároveň. Tu fyzickou část si užívala – tu nemravnost, ten tlak betonových schodů pod zadkem, příjemné vyplňování prostoru mezi nohama spolužáky z oboru angličtina, zatímco tiskli rty k jejímu krku a ruce na její ňadra. Dean McGillis, snobský milovník Joyce, ji naučil, jak ho vykouřit, ačkoli to tak úplně příjemné nebylo. Snad ji poháněla nestřídmost nebo možná potřeba kompenzace. Tak dlouho byla deprivovaná – její matka zemřela, otec se zhroutil, vyžadoval neustálou péči a zásadně neschvaloval její styky s opačným pohlavím –, připravená o lásku, samostatnost i o to elektrizující potěšení z něčích rukou na svém těle. Připadalo jí jedině oprávněné využít zástupů chtivých studentů, které tu měla k dispozici.

Jednou v březnu se objevila nečekaná komplikace. Komplikace v baloňáku a s brýlemi, která vešla do budovy ve chvíli, kdy se Marilyn chystala odchytit odborného asistenta z předmětu Teorie osobnosti. U všech asistentů znala jen jejich písmo, kterým psali hodnocení jejích esejí: byl tu „Sotva čitelná modrá propiska“, „Levák“, „Tužka č. 2“ a nakonec — její nejméně oblíbený — „Ten, co tlačí na červené pero“, jehož poznámky občas protrhly papír. Zadívala se na muže, který se před ní objevil. Zdál se jemný a napjatý, jeho držení těla působilo téměř omluvně i přes impozantní postavu – určitě víc než sto osmdesát centimetrů, štíhlý, ale s širokými rameny. Hádala, který z těch rukopisů patří jemu.

„Promiňte?“ Zvedla se ze schodů – nižšího a viditelnějšího schodiště, které dnes mělo posloužit počestné věci – a on se na ni překvapeně podíval. „Dobrý den, vy jste… ehm, já jsem Marilyn Connollyová.“

Okamžitě se zatvářil přístupněji, linky kolem očí zjemněly. „Dobrý den.“

„Neměl byste chvilku?“ Náhle si uvědomovala, jak je oblečená: v úzkém svetru s hlubokým véčkovým výstřihem, semišové áčkové sukni a – ach bože – ve vysokých hnědých kozačkách z teletiny. On jí ale upíral oči do tváře. Ani jednou nesklouzl pohledem k jejím ňadrům. Nemohla se rozhodnout, jestli jí to lichotí, nebo ji to uráží.

„Sedneme si k tomu radši tady, nebo u vás v kabinetu?“ zeptala se. Než mohl odpovědět, pokračovala: „Stejně tu nikde nejsou okna, tak je to asi prašť jako uhoď.“

Usmál se na ni. „A nechcete…“ Odmlčel se. „Tady to bude stačit.“

Posadili se vedle sebe – neuniklo jí, že si konečně všiml odhalené části jejího kolene. Oči měl tmavé, skoro černé. Na té křivce, jak se jeho krk svažoval k páteři, bylo cosi něžného. Kupodivu ji začala brnět kůže, cítila jiskřičky nervozity.

„Připomeňte mi, jak se jmenujete,“ požádala.

„Asi jsem se… David. David Sorenson.“

„Doktor Sorenson?“

„Ještě ne. David zatím stačí.“

„Tak tedy Davide. Ráda vás poznávám. Chtěla jsem se zeptat na svou známku ze semestrální práce.“ Podržela ji před sebou jako povolávací rozkaz. „Uvědomuju si, že stačí jen zmínka o sexualitě a všichni muži z téhle katedry se roztečou do loužiček studu, ale Sexuální chování přece bylo zařazeno do seznamu doporučených témat pro tuto práci, nebo ne?“ Než mohl něco říct, navázala. „Nevybrala jsem si to, abych provokovala, Davide, to jen aby bylo jasno. Zvolila jsem si tohle téma na základě osobního zájmu, jak nám bylo doporučeno. Jsem tu na magisterském studiu, obor angličtina. A na tuhle přednášku chodím, protože mě fascinuje lidské jednání a jeho souvislosti. Psychologická ucelenost. Tak jistě pochopíte, že se mi poznámky k té práci – a výsledné hodnocení – vůbec nezamlouvají.“

„Já jsem… ehm, to mě mrzí.“

„Zajímalo by mě, jestli by se stejně dopodrobna zkoumala práce studenta-muže.“

„Těžko říct.“

„Já se opravdu hodně snažím. Ze všech zkoušek mám áčka.“ Nejvíc se bála, aby se během argumentace nerozplakala. Ke svému zděšení ucítila tlak v dutinách. Věděla, že patří k nejchytřejším studentům oboru, a měla pocit, že musí neustále pracovat dvakrát tak usilovně, aby ostatní přesvědčila o svých kvalitách. Dostat z volitelného předmětu B by samozřejmě neznamenalo konec světa. Ale mohlo by jí to překážet v přijetí na určitá doktorandská studia, mohla by to být překážka na cestě, na kterou se tak usilovně připravovala. Polkla. „Jeden z komentářů k té práci dokonce obsahoval výraz samoúčelně neslušné.“

„To jsem nebyl já.“

„V každém případě mám pocit, že jsem poměřovaná dvojím metrem, pane doktore. Nezasloužila jsem si za tuhle práci Bé minus. I kdyby vám vadila podstata zmíněného textu, všechno bylo řádně ozdrojováno a opírá se o prověřená fakta.“

„Nejsem doktor,“ připomněl a ona se od něj nevěřícně odtáhla.

„To je všechno, co mi k tomu řeknete?“

„Tohle je… nepříjemné.“

„No to si pište. Bože. Chcete učit na vysoké škole? Tak vás ujišťuju, že ne všechno se dá nacpat do nějaké kategorické normy, kde –“

„Tak jsem to nemyslel,“ přerušil ji.

„Proboha, vy jste… jestli se tohle zvrhne v nějakou skrytě sexuální zápletku, tak vážně nemůžu –“

„Asi jste si mě… s někým spletla.“

„Co?“

„Já – jste Marilyn, že? – nejsem… tedy jsem jenom student. Přišel jsem si promluvit s profesorem klinické psychiatrie.“

Ztuhla, v tu ránu pokořená a vzteklá. „Prosím?“

„Mrzí mě to. Já… strašně mě to mrzí. Jenom jsem… Připadala jste mi tak rozrušená a nechtěl jsem…“

„Co jste nechtěl?“

Pokrčil rameny. „Nechtěl jsem vás přerušovat.“

Dramaticky se zasmála – jediné důrazné ha! „Kolik jste měl za tu dobu příležitostí říct mi, že se neskutečně ztrapňuju? Že plýtvám časem?“

„No, vlastně zas tak moc ne. Docela jste se rozjela.“ Strčil ruce do kapes a opět jí pohlédl do očí. Laskavost v těch jeho ji dráždila, ta vřelá bezelstnost. „A upřímně řečeno jsem…“ Nedopověděl a sklopil zrak.

„Na někoho, kdo je tak citlivý na přerušování, se zdá, že máte dost problém dokončovat vlastní věty.“

„Líbilo se mi poslouchat vás,“ vypravil ze sebe. Zřejmě si všiml jejího rozhořčeného výrazu, protože zčervenal. „Nemyslím váš hlas. Tedy – ano, máte moc hezký hlas. Ale nejsem… žádný úchyl nebo tak něco. Měl jsem na mysli způsob, jakým strukturujete věty. Je v tom něco muzikálního. Ještě jsem tohle u nikoho nepozoroval.“

„A to jsem si myslela, že tenhle rozhovor nemůže být bizarnější.“

„Vážně mě to mrzí. A jen pro vaši informaci, připadá mi nesmyslné, že jste přišla o body z té práce, jen protože jste psala o něčem potenciálně – erotickém.“ Přičemž zčervenal ještě výrazněji. „Kdyby to měl být standard, dostali bychom z anatomie Bé minus všichni.“

Zvedla si dlaň před ústa – cítila, jak se jí na rty vkrádá úsměv –, překvapená tím, jak horkou má kůži. „No dobře. A já si zrovna říkala, že svět potřebuje další nevstřícné doktory.“

Rázem schlípl.

„Dělám si srandu,“ řekla. „Asi. Pořád se mi nechce věřit, že jste mě nechal tohle absolvovat. Mohl jste snadno odmítnout, když jsem vám navrhla, abyste si tu se mnou sednul.“

„Nevím, jestli jsem to mohl udělat až tak snadno,“ opáčil. Sklopil oči, vzápětí je upřel na ni. „Nestává se mi každý den, aby mi krásná žena navrhla, ať si s ní někam sednu.“ Kupodivu to vůbec neznělo strojeně – ne jako otřepaná fráze – a jí opět vzplály tváře. „Ale to mě neomlouvá. Jsem podvodník. Omlouvám se, Marilyn. Upřímně.“ Odkašlal si. „Nevíte náhodou, kde má kabinet doktor Bartlett?“

„Tápu stejně jako vy. Tenhle barák je labyrint.“

Neexistoval důvod, aby jí připadal okouzlující – ta jeho poctivost, ta ostýchavá pasivita. Neexistoval důvod, proč by ji měl tenhle podvodník, jak se sám nazval, zajímat. Poznala, že je starší než ona. Ne o moc, ale starší. Snad dost na to, aby ji dokázal ocenit a vnímat víc než jen jako vnadnou spolužačku, která se podezřele vyzná v tajích nejzapeklitější budovy v kampusu.

„Tak já asi vyrazím pátrat,“ pronesl. „A ještě jednou se moc omlouvám, opravdu, Marilyn. Nikdy jsem nic takového neudělal.“

„Zjistěte si, jestli CIA nenabírá nové lidi. Byl byste dobrý inkognito, já vás nepodezírala ani trochu.“ A teď – zatracená práce – si začala představovat, jak by se zavrtala do kabátu toho hloupého podvodníka a jak by spolu někam utekli. Představovala si, jak je s ním někde úplně jinde nebo jak mu dovolí, aby ji někam odvedl. „Něco vám navrhnu,“ prohlásila. „Pokuste se toho záhadného doktora Bartletta najít před západem slunce a nenapálit při tom nějakou další ubohou nic netušící ženu.“ Srdce cítila v krku, kde se bušením dožadovalo pozornosti. „A jestli to dokážete, možná vám dovolím, abyste mě vzal někam na večeři.“

„Já… tak dobře,“ souhlasil. „Platí!“ Napřáhl k ní ruku.

Poznala, že tenhle mikroskopický akt sebedůvěry byl pro něj těžký. Později jí jeho prudérnost připadala nesmírně okouzlující, až na okamžiky, kdy zas tak moc ne. Když mu stiskla ruku, nepřišel žádný šok, žádné elektrické brnění jako ve filmech, jen příjemné teplo a jemný stisk jeho prstů. Pulz pod tenkou kůží na jeho zápěstí, rychlý jako blesk. A skutečnost, že její ruka krásně pasuje do dlaně někoho jiného.

TŘETÍ KAPITOLA

Jeho matka byla zároveň hezčí i ošklivější, než čekal. Měla tmavé vlasy a velké oči, ale byla bledá – skoro šedivá – a sešpulenými rty mu připomínala učitelku matematiky DelBanco, která mu věčně vyčítala, že se málo snaží. Rozhodně se nehodila k nim do kuchyně – její pastelově modrý svetr se tloukl s červenou barvou stěny nad sporákem. Hanna mu koneckonců pořád opakovala, že má skvělé oko pro detail.

„Jonah má umělecké nadání,“ prohlásila Hanna, jako by mu četla myšlenky.

Violet Sorensonová-Lowellová. Ani to jméno nesedělo. Vždycky si myslel, že bude mít nějaké mateřštější, třeba Lisa, Cheryl nebo tak. Někdy si po večerech pročítal školní adresář, procházel řádky jmen, zatímco Hanna vařila večeři. Napřed dítě, pak obvykle jeho rodiče, Tom a Beth Costnerovi, Kurt a Carolyn Newbergovi. Následovala adresa, ulice nazvaná po nějakém středozápadním státě – pokud rodina nebyla bohatá, v takovém případě nesla ulice název nějakého stromu – a tři telefonní čísla, domů, do práce a na mobil. V letošním adresáři figuroval i on, ale jeho příjmení – Bendt – se neshodovalo s příjmením Hanny a Terrence a telefonní číslo měli připojené jen jedno, protože jeho pěstouni pracovali z domova a sdíleli jeden iPhone. Hanna mu už mockrát vykládala, že je vůči technologiím imunní. Zíral na Violetiny ruce – pravačkou otáčela prstýnky s drahokamy na prsteníku levé ruky. Hanna měla jen jednoduchou zlatou obroučku. Vyprávěla mu o krvavých diamantech. Napadlo ho, jestli o tom někdo pověděl taky Violet. Usoudil, že asi ne, protože i v náhrdelníku měla vsazenou spoustu lesklých kamínků.

„Tak co kdybys o tom Violet povyprávěl, Jony?“ navrhla Hanna. Překvapeně se na ni otočil. Tahle ženská v hnědém svetru a se změtí rozcuchaných vlasů se do téhle kuchyně naopak hodila přímo dokonale. Usmála se na něj. Takže budou brzy mluvit o Jižní Americe.

„Co?“ vyhrkl. Podíval se na Violet.

„Tvoje – Hanna mi právě povídala o tom, že chodíš na keramiku.“

„No jo,“ přisvědčil. „Je to fajn.“

„Jak moc fajn?“ pobídla ho Hanna a pod stolem ho jemně kopla. „Pověz jí o té výstavě Terra Fiesta.“

„No, to je přece jenom…“ Zarazil se, zavrtěl hlavou, takže mu vlasy spadly do očí. „Jenom místo, kde se vystaví věci a lidi si je pak… můžou koupit, když chtějí.“

„Ale pověz Violet, podle čeho se vybírá, čí dílo tam vystaví,“ naléhala Hanna.

„Hlasuje se,“ pokrčil rameny.

„Celá škola hlasuje,“ opravila ho a otočila se k Violet. „Hlasuje o tom tři tisíce osm set žáků a učitelé a tomu, kdo získá nejvíc hlasů, pak vystaví výtvory v jedné z největších galerií ve městě.“ Ve skutečnosti to byla jediná galerie ve městě, Hanna zkrátka uměla dodat věcem lesku.

„No to je úžasné,“ vydechla Violet a už zase vypadala hezká a rozzářená. „To je… páni, to je vážně skvělé. Určitě jste… musíte být moc pyšná.“

„Jeden z jeho hrnků se prodal za pětadvacet dolarů.“ Jonah cítil, jak mu hoří tváře.

„Neuvěřitelné,“ řekla na to Violet. „To je báječné. A máte… ráda bych si taky jeden koupila.“

Hanna se zatvářila trochu znepokojeně. Jonah hledal v její tváři nějakou nápovědu.

„Máme číslo, které jsme… zlato, nemáme tu jeden z těch tvých hrníčků, který bys třeba chtěl Violet dát?“ Otočila se k ní. „Máme štěstí, díky němu máme vždycky z čeho pít kafe. Nikdy nám nedojdou.“ Dokud se neodstěhujeme do Ekvádoru, což už nedodala. Pochyboval, že by se jeho pitomé hrnky dostaly až tam. Chystali se prodat dům na Wisconsinské ulici a uspořádat velký garážový výprodej všeho, co není, jak to Hanna nazvala, naprostá nezbytnost. „Co kdybys jeden vybral, Jony?“

Pokrčil rameny, byl rád, že se může vzdálit od stolu. Odešel ke skříňce, kde měli hrnky. Ten červený si oblíbil Terrence a Hanna zase fialový, který jí dal k Svátku matek. Ty ostatní mu připadaly postradatelné, jen si nedokázal představit, jak Violet z některého z nich pije. Vybral jí tmavě zelený s maličkou prasklinkou na okraji.

„No ne!“ Opatrně ho převzala, jako by byl radioaktivní. „Ale to nemůžu… je to od tebe moc hezké, tak mi dovol, abych ti dala aspoň… panebože, určitě jsem… tady, prosím.“ Vytáhla peněženku a napřáhla k němu ruku s dvěma dvacetidolarovkami. Ohlédl se na Hannu, co má dělat. Pozorovala je s výrazem, který působil ztrápeně. Jonah se podíval na peníze. Tohle byl očividně jeden z těch okamžiků – z těch zásadních zvratů, jak tomu říkala Hanna –, kdy je důležité vybrat si správně. Jenomže čtyřicet dolarů bylo hodně a Violet se zdála dost bohatá. Hanna by peníze určitě odmítla. Jonah se natáhl, bankovky si vzal a strčil je do kapsy u mikiny.

„Díky,“ řekl. Přidá si je na bankovní účet, který mu otevřel Terrence, čímž navýší svůj fond pro případ nouze. Líbilo se mu to, protože to naznačovalo, že ne všechno v jeho životě nouze je a může nastat situace, kdy těch 326 dolarů – teď už 366 – poslouží naopak jako brána k něčemu většímu, ne jako skličující připomínka jeho skrovné existence.

„To já děkuju,“ opáčila jeho matka. Všiml si, že se jí třesou ruce. Světlo z žárovky na stropě epilepticky blikalo nad glazovaným hrnkem. „Je moc krásný.“

Na Hannu se radši nepodíval. Z jiné skříňky vytáhl grahamové sušenky.

„Co kdybyste nám o sobě třeba něco pověděla, Violet,“ nadhodila Hanna po chvíli.

„No to víte,“ vzdychla. Jonah se k ní otočil a otevřel balíček sušenek. „Ono toho zas tak moc k vyprávění není. Vyrostla… vyrostla jsem tady poblíž. Vlastně to je vážně kousek. Ulice Fair Oaks… na severní straně.“ Napadlo ho, jestli se nebojí říct adresu. Hanna mu domlouvala, že když nosí nasazenou kapuci, nepůsobí na lidi dobře. „Bakaláře jsem vystudovala na Wesleyanské univerzitě a titul JUDr. jsem získala na UC.“ Hanna nesnášela lidi, co používali zkratky.

„A co to znamená?“ zeptal se loajálně.

„Promiň,“ vyhrkla nešťastně Violet. „Jsem doktorka práv a vystudovala jsem na Chicagské univerzitě.“

„Na území příliš vzdělaných a málo uvědomělých,“ pronesl, čímž citoval Hannin obrat. Sledoval, jak obě dvě zrudly.

Violet se zasmála. „Ouvej.“

„Je to skvělá škola,“ zradila ho Hanna.

„Takže jsi právnička?“ zeptal se.

Violetin ruměnec ztmavl. „Technicky vzato. Už nepraktikuju.“

Už se jí ptal na děti, na toho malého hnědovlasého, kterého viděl na fotce s ní na Google Images. A dozvěděl se, že má ještě jednoho, Eliho, kterému jsou dva, chodí do školky a už hraje baseball. Věděl, že její manžel je nějaký vyhledávaný právník a ona, doslovná citace: hraje velmi aktivní úlohu v životech svých synů. Jonah si to přeložil jako: rozhodně si k sobě nevezmu nějakýho blbečka s kapucí na hlavě, ale Hanna se stále tvářila nadějně. V děcáku mu to nepřipadalo zas tak strašné. Středoškoláci tam občas dostanou dokonce vlastní pokoj.

„Mí rodiče tu pořád bydlí,“ dodala Violet a Hannu to vzpružilo. „Táta je v důchodu a máma – patří jí to železářství na –“

„Malloryino?“ přerušila ji Hanna. „Tam chodíme moc rádi. A ona… není to snad ta… blondýnka v zástěře s obrázky psů, s…“

„Jsou to labradoři,“ přikývla Violet. „Ano, to je máma. Poslyšte, kdybyste mohli… kdyby vám to nevadilo… já jí zatím ještě neřekla, že… tak kdybyste…“

Jonah sledoval, jak Hanna splaskla.

„Jistě,“ přikývla.

„Jen prozatím.“ Violet začala opět otáčet prstýnky. „A mám tři sestry.“

„Tři!“ Tenhle jev Hanna nazývala přemnožením.

„Katolíci,“ pronesla Violet omluvně. „Tedy ne jako katoličtí katolíci, prostě ze zvyku, standardní katolíci, co nepoužívají antikoncepci. Tedy ne že by byli… však víte, nějak nesnášenliví.“

„Slyšel jsem, že šukání bez prezervativů se dědí.“

Vyletělo mu to z pusy dřív, než se stačil zarazit. Vypadalo to, že se Hanna rozpláče. A možná i Violet, i když u lidí s hnědýma očima se to dá hůř poznat.

„Jonahu,“ zašeptala jeho pěstounská matka. Tentokrát už ho ani nekopla pod stolem. Tohle asi měla na mysli, když mu domlouvala, aby nesabotoval sám sebe.

„Ne, to je… v pořádku,“ vydechla Violet. „Má pravdu. Je… to naprosto v pořádku. Víte, já… tohle je… jenomže… už budu muset jít. Máte na mě telefonní číslo. Zavolejte… však víte, kdykoli budete potřebovat.“ Vstala. Hanna se na něj bezmocně zadívala.

„Fajn,“ řekl. „Dík za ty peníze.“

Violet si ho prohlédla, přehodila si kabelku přes rameno. „Ráda jsem tě poznala.“

„Nemusíte odejít,“ ozvala se Hanna a taky vstala. Mrzelo ho, že ji to tak rozhodilo. „On je jenom… máme tady trochu… neobvyklý smysl pro humor.“

„Ale ne, o to nejde, musím vyzvednout děti.“

„Zavolám vám,“ vyhrkla Hanna nešťastně a Violet přikývla.

„No jistě, zavolejte. Kdykoli.“

Připadalo mu neodpustitelně zvrácené, že ho může někdo považovat za něco, co je třeba nějak „vyřešit“, protože se narodil matce, která nedokázala unést, že by měla dítě, a adoptovala ho dvojice, o kterou se brzy postaral železniční přejezd. Ani netušil, že je adoptovaný, dokud neumřela jeho maminka s hebkými zrzavými vlasy, která mu před spaním zpívala memphiské blues. O nic z toho se zkrátka neprosil, proto disponoval jen omezenou trpělivostí a uráželo ho, co u nich dnes předvedla Violet Sorensonová-Lowellová s úzkým obličejem, diamanty a aurou nadřazenosti.

„Zlato, měl bys… měl by ses s Violet rozloučit,“ ozvala se Hanna.

„Těšilo mě,“ pronesl. Cítil, jak ho odhaduje. Hrnek si zapomněla.

„Mě taky,“ řekla pak. „Opravdu.“

A přesně to opravdu v něm probudilo podezření, že ji víckrát neuvidí.

Nejvlídnější slovo, jakým by Violet mohla Jonahovy pěstouny popsat, bylo drsní. Matka Hanna patřila k onomu agresivně liberálnímu kmenu domorodců z Oak Parku, u kterých nikdy nevíte, jestli jejich omšelost a neupravenost představuje vlažné politické smýšlení, nebo nevyhnutelný způsob života. Terrence – který se vynořil v tričku s nějakým zpěvákem z místnosti vedle kuchyně – se zdržel jen tak dlouho, než se představil a semkl dlaně v jogínském jak se daří. Jejich domek byl malý a přeplněný věcmi. Sousedi měli pitbula, přivázaného ke stromu před domem. Sice se nacházeli jen pár ulic od legendární ulice lemované jilmy, kde vyrůstala, přesto si instinktivně přitáhla kabelku těsněji k tělu, když čekala venku před vchodem. Hanna ji zavedla do malé, zatuchlé kuchyně, jejíž stěny zdobila umělecká díla vzdáleně připomínající vaginy a skvrny od jídla.

„Jsem výtvarnice,“ oznámila, když zachytila, že si je Violet prohlíží. Přikývla, nasadila úsměv a objala si hrudník. „Většinou koláže, ale taky se zajímám o umělecká díla z třetího světa.“

„No, kdo ne,“ zavtipkovala Violet, teprve pak si uvědomila, že to vyznělo opovržlivě. „Chci říct… manžel mi na služební cestě koupil nádherný nepálský náramek, nemohla jsem se nabažit té jeho… propracovanosti.“

„Jaká práce ho zavedla do Nepálu?“

Už poněkolikáté se ten den přesvědčila, že se jí můžou tváře rozpálit ještě víc. „Je právník. Duševní vlastnictví. A… no, on ho vlastně koupil v New Yorku, ale byl to… fair trade. Ty zisky se rozdělí… budu se ho na to muset zeptat.“

Hanna se usmála, a to jí pomohlo uvolnit se. Její hlas v telefonu ji značně uklidnil, především kvůli němu se nechala přemluvit a přijela. Potřebujeme vaši pomoc, žadonila ta ženská a vůči neskrývané bezbrannosti byla Violet vždycky bezmocná.

„Jste připravená na seznámení?“ zeptala se jí paní domu.

„Jsem… no jistě, samozřejmě. Ano.“

Hanna zavolala na Jonaha a vzápětí se ozvalo dunění kroků. Teprve když se chlapec objevil u schodů, uvědomila si Violet, že tají dech.

Byl jedním slovem krásný. Chodil nahrbený, ale měl velké a hezké oči a jeho vlasy se pyšnily přesně tím rezavě kávovým odstínem, pro který mnohé z matek v Shady Oaks musely do kadeřnictví. Když se narodil, odmítla se na něj podívat, odmítla ho pochovat, dovolila Wendy, aby odešla spolu s doktorkou ze sálu a ujistila se, že je živý. Sestra jí pak prozradila, že je dokonalý, výjimečně krásné miminko, není vůbec svraštělý a nepřipomíná Margaret Thatcherovou jako některá jiná novorozeňata. Měla to být dojemná chvilka, tohle shledání po letech, Violet však cítila jen nevolnost. Vstala a rozpřáhla rozpačitě náruč, jako by se plastová figurína pokoušela působit lidsky.

„Ahoj,“ pronesla tumpachově. „Jonahu, ještě jednou ahoj. Jsem ráda, že máme příležitost udělat… to tentokrát správně.“

Byl krásný, ale pak otevřel ústa. „Jsi hubenější než na fotkách.“

Rozpačitě se ohlédla na Hannu. „Na fotkách?“

„Vygooglil si vás. Našel hromadu fotek z nějaké akce ve školce nebo kde. Se spoustou malých dětí převlečených za policisty.“

„Den podle povolání,“ vydechla. Její stěžejní akce v Shady Oaks: oblékli malé děti jako dospělé profesionály a vybrali při tom mraky peněz na nový jízdní pruh.

„Jsi teď mnohem hubenější,“ zopakoval. Trochu jí připomínal Wendy: náramně hezký na pohled, ale protivný jako činže.

„To bylo…“ Odmlčela se, přemýšlela. „Aha, to bylo po narození syna. Takže… ano, asi jsem teď hubenější.“ Otočila se k Hanně, doufala v nějaký zásah, jenomže pěstounka jen stála se semknutýma rukama a sledovala je jako na tenisovém zápase. Copak ho nepřipravila? Nenaučila ho, že nemá komentovat ženská těla? Nenaučila ho, že má mít narovnaná ramena, aby se vyhnul skolióze? A to na té mikině, to je penis? „To je zajímavá mikina,“ poznamenala.

„Podle seriálu Griffinovi. Tys Griffinovy nikdy neviděla?“

„Přiznávám, že ne.“ Potily se jí dlaně. Netušila, že se tohle lidem skutečně děje. Život jí připadal jako jedno velké zklamání. Můžete se shledat se svým dítětem po patnácti letech, a přece se po dvou minutách bavíte o televizi.

„Dobře,“ ozvala se konečně Hanna. „Nedáte si pu-erh, Violet?“

„Co prosím?“

Hanna zatřepala velkou keramickou konvicí.

„Aha, ne, děkuju, to není třeba.“ Opět se posadila a Jonah s Hannou si sedli ke stolu naproti ní. Chlapec si zahákl chodidla do šprušlí pod Hanninou židlí. Z důvěrnosti toho gesta se Violet nepříjemně sevřel žaludek.

Pak už šlo všechno jenom z kopce. Většinou mluvila Hanna a Violet i Jonah ji, zřejmě rádi, nechali. Pěstounka chlapce pobídla, aby jí dal jeden z těch svých lajdáckých hrnků na kávu a Violet – to si nikdy neodpustí – udělala tu nejhorší možnou věc. Koktala jako slaboduchá a začala lovit v peněžence. Pokusil se jí dát dárek a ona mu podala čtyřicet dolarů jako nějaký robot bez emocí. Díky za tu keramiku, odvržený potomku, na a kup si něco hezkého. Okamžitě zatoužila vzít to zpátky. Ne ty peníze – ty by mu dala s radostí, dala by mu všechno, co měla v peněžence. Nezdálo se, že by na tom Danforthovi byli finančně zrovna nejlíp, a zjistila si, že měsíční pěstounský příspěvek, který jim vyplácí stát, by nepokryl ani čtvrtinu ceny Wyattových hodin hry na kytaru za měsíc. Nelitovala těch peněz, jenom toho gesta, studeného a prázdného. Myslela to dobře – když byla malá, táta jí dal čas od času dolar nebo dva za obrázek nakreslený voskovkami, který „prodávala“ v „galerii“ na jídelním stole. Jenomže Jonahovi bylo patnáct. Na podobně blahosklonná gesta už byl moc velký. To ona tu je ta dospělá, matka, měla by vědět, jak se chovat něžně a velkoryse. Její matka přijímala každý jejich zpatlaný umělecký výrobek, jako by to byl Vermeer. Měla si ten hrnek vzít a přitisknout ho k sobě, požadovat, aby do něj Hanna okamžitě nalila ten svůj pu-erh. Jenomže na nic z toho se nezmohla. Dala mu čtyřicet dolarů a on krátce nato udělal strašný vtip na její účet a Violet si byla jistá, že ty dva incidenty spolu úzce souvisí. Zvedla se k odchodu a Hanna ji doprovodila ke dveřím. Chytila ji za ruku se zápalem, který působil trochu nebezpečně.

„Violet, prosím vás, nemůžete… je pro něj opravdu těžké, že… odjíždíme. Už musel tolikrát změnit rodinu a…“

„Proč ho nevezmete s sebou?“ zeptala se. Už se o tom bavily po telefonu, když Hanně zavolala, aby si domluvily tohle setkání.

Hanna zbledla. „Jsme jenom pěstouni,“ pronesla, jako by byl Jonah kokršpaněl.

„Tak proč ho neadoptujete? Jde o peníze?“ Připadala si, jako by její tělo ovládl někdo cizí. „Protože jestli ano, můžu… můžeme…“

Hanna se nakrátko zatvářila znechuceně, ale ovládla se. Violet ji za to nenáviděla. „Nikdy jsme neměli adopci v úmyslu. Kdybychom tu zůstávali, možná by se to vyvinulo jinak, ale… musím udělat to, co je pro mou rodinu nejlepší.“

„A já zas, co je nejlepší pro mou,“ opáčila. Když jí Hanna do telefonu vykládala, jak by bylo pro Jonaha mnohem lepší, kdyby se nastěhoval k nějaké rodině, místo aby se vrátil do dětského domova, neřekla nic. Neformulovala zřetelně, že chlapce nemůžou nechat u sebe. Něco takového pochopitelně v žádném případě nešlo. Protože se s ním chtěla setkat. Chtěla ho vidět, jenom jednou. A to se jí splnilo. „Nikdy jsem neřekla, že bych…“

„Slibte mi, že o tom aspoň budete přemýšlet,“ naléhala ta druhá. „Prosím vás. Má takový potenciál, ale jestli se vrátí tam, tak… Tady u nás udělal takový pokrok.“

„Mám dvě malé děti.“

„Jakmile ho poznáte, budete ho mít ráda, uvidíte.“

„Já už ho mám ráda,“ odsekla. „Vždyť jsem ho, sakra, porodila!“

Strnula. Pocítila tíhu všeho, co se pokoušela potlačit, jak se valí na to horké místo pod srdcem, místo tak dlouho vyhrazené jen Elimu a Wyattovi. Tíhu všeho, co si namlouvala, že zapomněla, citu, který se v ní probouzel, když Jonah rostl v jejím těle, a řezavou bolest, když o něj přišla. A dnešní odpoledne jí umožnilo uvědomit si zbrusu nové selhání, a to že se neumí chovat a taky že vůbec netušila – neměla to snad vědět? –, že bytost, kterou přivedla na tenhle svět, v něm tolik zápolí o svou existenci. Že mu nějak mohla pomoct. V tu chvíli se objevil ve dveřích. Když zjistil, že ho zahlédla, popošel blíž a něco jí podal.

„Něco sis zapomněla,“ pronesl, ale do očí se jí nepodíval.

Ve tvářích cítila stejný ruměnec, jako se rozlil po obličeji jemu. Natáhla ruku a vzala si od něj prasklý zelený hrnek.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Pro Wendy byly rozhovory s Violet vzácné. Mluvily spolu krátce o svátcích, na návštěvě u rodičů, když se opilé vínem choulily k sobě na zadní verandě, kam obě uprchly, aby se nemusely dívat, jak se ti dva až moc vášnivě objímají. Takže když se na displeji telefonu objevilo sestřino jméno, Wendy bylo okamžitě jasné, proč volá. Znala Violet dostatečně – kdysi líp než kdokoli jiný –, aby mohla předvídat její další krok.

„Předpokládám, žes navštívila Danforthovy.“ Snažila se mluvit klidně jako Sibyla. Pořád tě znám tak dobře, i když se usilovně snažíš předstírat, že ne.

„Ani na vteřinu si nenamlouvej, že na tebe nemám vztek, Wendy. Ale… panebože. Dalas to do pohybu a teď prostě nedokážu předstírat, že se nic nestalo, i když bych ráda. Postavila jsi mě před nemožnou situaci a… Hele, tady nejde o…“ Violet se zadrhl hlas. „Vrátí se do dětského domova, pokud si ho někdo… Není to fér… Jenomže já nemůžu, Wendy! Nejsme s Mattem v stavu…“

Během té odmlky jako by si uvědomila, jak velká je to lež, když mají v domě tři volné pokoje a Matt si nejspíš účtuje přes tisíc dolarů za hodinu.

„Ale jak –“

„No, já ani –“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

1975

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČTVRTÁ ČÁST