Tento příběh je fikce. Nepojednává o nikom žijícím ani zesnulém a situace v něm jsou jen volně inspirovány životními trably mnohých z nás. Hranice mezi fikcí a skutečností bývá však pro naši mysl mnohdy nezřetelná, zatímco pro naše těla je neprostupná. Tato dualita nás nutí snít, a právě sny jsou tím, co činí naše životy radostnými. Nebo aspoň snesitelnějšími.

NETOPÝŘÍ DUŠE

Copyright © Alex Walló, 2026

Illustrations © Barbora Balgová, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5714-2

1.

Jako dítě jsem se bál koupat. Myslím ve vaně. Měl jsem strach, že mi horká voda nateče ušima do hlavy a opaří mi mozek.

No vážně, fakt jsem se toho bál. Bolesti, ze které musí člověk jistě zešílet. Představoval jsem si to tak, že mi mozek začne bublat a prskat, až se buď zhroutí sám do sebe, anebo exploduje, o tom úplném konci jsem ještě neměl zcela jasno.

Už si přesně nevzpomínám, kdy jsem na tu blbost přišel, nejspíš někdy v první nebo druhé třídě. Zdálo se mi ovšem logické, že když jsou naše uši díry dovnitř lebky, tak se něco takového může stát. Samozřejmě jsem tušil, že sluchové ústrojí je určitým způsobem uspořádáno, aby se voda k mozku jen tak nedostala. Máma mě přece koupala od narození a nikdy se nic nestalo. Jenže pak mě jednou napadlo, co když se to ústrojí nějak porouchá a rozpojí? Třeba po úderu míčem do hlavy při fotbale. Každý týden jsme mívali dva tréninky a o víkendu zápas, zkrátka jedna hlavička za druhou, takže to riziko nepochybně hrozilo.

A tak se jednoho dne stalo, že jsem ležel ve vaně a neodvažoval se ponořit hlavu. Byl jsem naprosto nezvratně přesvědčený o tom, že se mi někde v lebce klimbají dva rozpojené konce sluchového potrubí, a že když se mi dostanou uši pod hladinu, čeká mě bolest, křik a krutá smrt.

Následující měsíce už nebylo koupání jako dřív, dokonce jsem nechodil ani do bazénu. Chlorovaná voda přece musí mozku škodit taky, no ne?

Stejně náhle, jak mě ta myšlenka napadla, tak i zmizela. Jak jsem ji tenkrát vytěsnil, to už si taky nepamatuju. Někdy se věci dějí jen tak nahodile a bez důvodu.

Na tuhle svoji dávnou obavu jsem si vzpomněl, když jsem před pár dny někde narazil na článek o eurotofobii, což je prý chorobný strach z ženského pohlaví. Nikoli fobie z žen jako takových, ale přímo z onoho konkrétního ústrojí. Z toho jejich zařízení, chcete-li.

Na první dobrou jsem samozřejmě nechápal, jak by těch pár centimetrů čtverečních či spíše krychlových mohlo nějakého chlapa děsit. Jenže pak jsem si vzpomněl na svůj strach z opařeného mozku a došlo mi, že některé pocity či emoce jsou zkrátka iracionální. To, že nemají reálnou podstatu, ještě neznamená, že v někom nemohou vyvolávat obavu. Zděšení. Nebo dokonce odpor, který může přerůst až v paralýzu.

Popravdě jsem ale nikoho s eurotofobií v životě nepotkal. Nebo o tom aspoň nevím. Na druhou stranu se asi dá předpokládat, že s něčím takovým by se žádný muž nechlubil. To není jako přeražený nos anebo slušivá jizva na rameni. Vlastně jsem měl vždycky za samozřejmé, že oblibu ženských orgánů mají chlapi už ve svém továrním nastavení jako nedílnou součást svého softwaru.

V tom článku navíc nebylo nijak specifikováno, čeho přesně se dotyční muži bojí. Aniž bych se to chystal znevažovat, nebo se jim dokonce vysmívat, právě tohle by mě přitom zajímalo ze všeho nejvíc.

I když je fakt, že mému strachu z opařeného mozku se kamarádi smáli. Tehdy jsem se potřeboval někomu svěřit a zjevně jsem přecenil míru klučičí empatie.

Ale vážně, čeho přesně se může eurotofobik bát? Jak by mu to roztomilé a obvykle neškodné ústrojí mohlo ublížit? Má snad strach z toho, že se dotyčné orgány uprostřed akce promění v pekelnou jámu, která ho pohltí a sežehne? Anebo že z něj aspoň vysaje životní mízu do poslední kapky a pak jeho prázdnou tělesnou schránku nechá jen tak ležet na podlaze pokoje?

Nic takového jsem si nedokázal představit ani v těch nejbujnějších fantaziích.

Věděl jsem jen to, že chorobná obava z pohlavních nemocí se nazývá venerofobie. A to už je úplně odlišná kategorie strachu – legitimní, důvodná, oprávněná a tak dále. S eurotofobií ovšem nemá nic společného.

Je zkrátka zvláštní, jak nám iracionalita dokáže ničit životy i v naší super moderní době, kdy se člověk může dostat k téměř jakékoli informaci jen pouhým kliknutím počítačové myši.

Je to zvláštní a přitom fascinující.

Existují totiž lidi, co věří na chemtrails.

Jiní očekávají návštěvu vesmírné flotily pod velením Aštara Šerana.

Další přísahají, že Země je placatá.

Proč by se teda někdo nemohl bát, že mu zákeřné ženské lůno ostrouhá jeho mužskou chloubu jako pastelku? Vlastně se to najednou až tak nelogické nezdá.

Říká se, že člověk je nejstatečnější jakožto malé dítě. To má totiž obavu jen z výšky a hlasitých zvuků, všechny ostatní strachy nasbírá až cestou životem. Neptejte se mě, jak někteří nebožáci přišli k eurotofobii, ale jinak ta teorie samozřejmě dává smysl. Postavit se nějakému svému strachu a porazit ho je jeden z nejopojnějších pocitů, jaký znám. Věřte mi. Když jsem kdysi dávno zase bez obav ponořil hlavu pod vodu, cítil jsem se jako znovuzrozený. Neporazitelný. Hrdina, král, zkrátka někdo takový.

Kdosi hodně chytrý jednou řekl, že všechno, po čem člověk touží, se nachází na opačné straně strachu. Nevím, jestli jsem kdy slyšel něco moudřejšího.

Většinu produktivního života strávíme tím, že utíkáme před věcmi, které nás ve skutečnosti vůbec neohrožují. Ze samých obav si můžeme ukroutit krk, když vyhlížíme nebezpečí. Jakmile ovšem žádné nevidíme, vyplaší nás to tím víc.

Trvalo mi čtyřicet sedm let, než jsem na to přišel. Minulý týden jsem měl narozeniny a po oslavě jsem strávil rozjímavou chvilku na terase, kde mi všechno konečně docvaklo. Bohužel to ale vypadá, že tohle poznání přichází ruku v ruce se stárnutím.

Čtyřicet sedm. Některé číslovky znějí hrozně a napsané vypadají ještě hůř.

Na terase jsem sám jen se sklenkou vína přemýšlel taky o tom, kam se poděly všechny ty předchozí roky. Spoustu z nich jsem si totiž nevybavoval, zmizely jaksi mimochodem. Samozřejmě jsem se zamýšlel i nad tím, jak co nelíp eliminovat obavy, které se mě pořád ještě drží. Vydat se jim prostě vstříc a doufat, že uprostřed mlhy nenarazím do zdi?

Nejspíš to jinak nepůjde.

Každopádně…

Kdybych se nakonec musel rozhodovat mezi strachem z opařeného mozku a eurotofobií, byla by to vskutku snadná volba.

2.

Tři nejlepší úvodní filmové scény všech dob.

Na bronzovém stupínku je Batman – Temný rytíř. Padouch Joker stojí na chodníku s taškou přes rameno a maskou v ruce, vzápětí ho nabere auto a on se s několika komplici vydá vyloupit mafiánskou banku. To všechno stihne ještě před úvodními titulky a z místa činu pak už bez mrtvých kumpánů spektakulárně odjíždí školním autobusem skrz probouranou zeď. Úžasné a dechberoucí!

Druhé místo – Pulp Fiction. Pumpkin a Yolanda rozebírají v bistru nad kávou v dlouhém dialogu možnosti loupeže. Co jo, co už ne, případně kdy, kde a jakým způsobem. Během hovoru si nechávají dolít kafe od servírky a celou dobu jejich výstup vypadá jako plané žvanění u pozdní snídaně. Za několik vteřin se ale vášnivě políbí, pak Yolanda vyskočí s pistolí zpoza stolu a na zkoprnělé osazenstvo bistra začne řvát, že „jestli se někdo z nich jen pohne, postřílí je všechny do posledního kreténa!!!!!“.

Kult! Naprostá klasika hned od prvního uvedení v kinech.

„Co to píšeš?“

Alice mi nakoukla přes rameno a já ucítil její levandulový šampon. Před několika dny jsem se pustil do nové knihy, ale zatím to spíš drhlo. Nenávratně pryč byly bohužel časy, kdy jsem psal s čistou hlavou, protože nehrozilo, že se budu opakovat. Myslím opakovat se tak moc, že by si toho někdo všiml. Jenže s přibývajícími knihami jsem zákonitě docházel ke konci svých životních příhod, případně zážitků svých přátel, historek známých těch přátel a tak dále. Už víckrát se mi stalo, že jsem barvitě vylíčil nějakou vtipnou situaci, abych později zjistil, že jsem ji použil už v jiné knize před čtyřmi či pěti lety.

Tahle měla být v pořadí už dvanáctá. Bohužel ty předchozí se mi v hlavě nedařilo udržet tak jasně a přehledně, jak bych potřeboval. U téměř každého nového odstavce jsem váhal, jestli je skutečně originální. Nebo jestli tak aspoň vypadá.

„To má být nějaká variace na High Fidelity?“ pousmála se Alice a já jenom nasucho polkl.

High Fidelity neboli Všechny moje lásky je kniha o životních peripetiích pětatřicátníka Roba kdesi v centru Londýna. Rob se plácá ve vztazích s ženami, nedokáže se usadit, a bez problémů není ani jeho obchod s gramofonovými deskami. Když si někdo přijde třeba pro největší hity Phila Collinse, prodavači mu vynadají, co to poslouchá za šunt, a ze všech sil se mu snaží vnutit něco podle svého vkusu. Robova prodejna se proto sotva drží nad vodou a jeho milostný život na tom není o mnoho líp. K tomu všemu je Rob navíc obsedantně posedlý tvorbou všemožných seznamů. Například sestavuje žebříček nejhorších A-stran dlouhohrajících desek. Žebříček nejlepších filmových dialogů. Žebříček hitů nezávislých labelů druhé poloviny osmdesátek… A především, věřte, nebo ne, žebříček svých nejbolestivějších rozchodů s dívkami. Když pak jednou dostane už zase kopačky, učiní vpravdě vážné rozhodnutí – odhodlá se navštívit všechny svoje bejvalky a zjistit od nich, proč ho vlastně koply do zadku. Čistě aby věděl, čeho se propříště ve vztazích vyvarovat.

Podle úspěšné knihy byl později natočen pohodový film v hlavní roli s Johnem Cusackem a za dalších pár let ještě přihlouplý woke seriál, ve kterém bílého hlavního hrdinu nahradila tmavá hlavní hrdinka, pochopitelně nemohl chybět nezbytný gay a tak dále.

Když jsem začal pracovat na nové knize, na High Fidelity jsem si ani nevzpomněl. Fakt ne. Prostě vůbec. Přísahám. Jen mě napadlo, že příběh okořením odkazy na své oblíbené filmy nebo písničky, abych mu tak dodal potřebnou šťávu. A teď mi Alice bez obalu a především bez nejmenšího varování vmetla do tváře, jak jsem neoriginální.

„No do háje!“ zavrčel jsem a nehrané znechucení z těch tří krátkých slov přímo čišelo.

Alici muselo docvaknout, co právě způsobila, protože okamžitě ubrala plyn.

„Náhodou to může být fajn,“ řekla. „Rozhodně to tam nech!“

„Myslíš?“

„Jasně že jo!“

Fakt jsem nechtěl nikoho kopírovat a Alice mě určitě nechtěla urazit, asi jsme si teda byli kvit.

„Dáš si kafe?“ zeptala se, nejspíš aby za tím drobným nedorozuměním udělala čáru, kterou oba dva budeme moct akceptovat.

„No jasně, díky.“

Zatímco Alice odešla k lince, já bezradně koukal na monitor. Tak co teď? Pokračovat ve svém originálním nápadu, anebo si do knihy najít nějaké jiné koření?

Anebo… Anebo prostě přiznat inspiraci jednou skvělou knihou z poloviny devadesátek? To je ono! A přitom rovnou můžu sestavit žebříček těch, které mám v největší oblibě a které mě formovaly.

„Mimochodem, předpokládám, že na prvním místě máš Rentona,“ prohodila Alice, když na stůl později pokládala dva kouřící šálky.

„Cože? Koho?“

Kývla hlavou k rozepsanému textu.

„Přece Trainspotting! Jasná volba! Choose life. Choose a job. Choose a career. Choose a family. Choose a fucking big television…“ Alice deklamovala Rentonův monolog, zatímco já se rozpomínal na úvodní scénu filmu. Ewan McGregor a jeho feťácký kámoš Spud zdrhají ulicemi Edinburghu s kradeným zbožím, někde ve vedlejší čtvrti na ně čekají jejich stejně potrhlí kumpáni Sick Boy a Begbie, a jako podkres snad ani nemůže znít nic jiného než písnička „Lust for Life“ od Iggyho Popa, duchovního fotra všech podobných ztracenců.

Autor knižní předlohy Trainspottingu Irvine Welsh shodou okolností jako by z oka vypadl Nicku Hornbymu, který napsal High Fidelity. Oba žijí v Londýně, jsou stejně staří i plešatí a především oba vypadají jako fotbaloví chuligáni. Britská literatura nikdy nebyla v lepších rukou.

„Těsně vedle, zlato,“ odmítl jsem Alicinu jasnou volbu. Přes vůni kávy jsem znova ucítil levanduli v jejích čerstvě umytých vlasech. Když se skláněla nad stolem, trochu se jí rozevřel výstřih županu a to mě přinutilo odhlédnout od rozdělané práce.

„Takže Apokalypsa? Sakra neříkej, že tahle nuda!“

Kdepak, ani hořící vietnamská džungle podle mě na první místo úvodních filmových scén nepatří.

Položil jsem prsty na klávesnici.

Číslo jedna je Baby Driver z roku 2017. Nezpochybnitelně a bez debat.

Mladík, kterého trápí tinnitus, a proto má v uších pořád sluchátka s nějakou hudbou, pracuje jako námezdní šofér pro gangstery. V téměř šestiminutové scéně před úvodními titulky sledujeme nejen vyloupení banky, ale především jednu z nejlepších automobilových honiček, jakou kdy kdo natočil. A to není všechno! Každé bouchnutí dveří, každý výstřel nebo náraz jednoho auta do druhého je synchronizován s muzikou, kterou hlavní hrdina během akce poslouchá.

Dynamické, úžasné, skvělé! Adrenalinový balet uprostřed velkoměsta.

Ta scéna je ovšem na celém filmu tím nejlepším. Bohužel. Ne že by šlo o špatný snímek, to v žádném případě! Jenže když už jako předkrm dostanete něco tak dokonalého, jen těžko to může jít ještě o level výš.

„Baby Driver?“ ušklíbla se Alice. „Kdyby ten biják byl tak dobrý, jak píšeš, musela bych ho znát.“

Program na večer byl tudíž jasný – dovzdělat přítelkyni v problematice akčních filmů s vůní benzinu.

„Až jindy,“ odvětila, „musím domů. Dám si kafe a padám.“

„Fakt musíš?“

Nejspíš jsem zněl o něco zkroušeněji, než bylo třeba, protože Alice se smíchem odfrkla.

„To hlavní už jsi dostal, ne? Tak nehraj divadlo…“

Zamračil jsem se a plácl ji po zadku. Přes froté župan to ani nemohla ucítit.

3.

Žili jsme každý jinde a tak nám to vyhovovalo. Aspoň prozatím. Oba jsme podvědomě cítili, že sestěhování by byl krok neadekvátní vážnosti našeho vztahu. Možná bych spíš měl říct nevážnosti. Což ovšem neznamená, že jsme byli jen něco jako občasní milenci.

Viděno střízlivýma očima, vypadal můj vztah s Alicí jako nejnadějnější za poslední roky. Nebyla totiž vdaná. Odpadlo schovávání se nebo věčné koukání přes rameno, jestli nás nevidí někdo, kdo nemá. Nemuseli jsme organizovat společný čas podle toho, kdy její manžel vyrazí na služební cestu. Nebylo třeba se krotit, když jsme měli chuť blbnout – ani jeden z nás neměl komu vysvětlovat škrábance na zádech nebo jiná „zranění z boje“.

Zkrátka jsem nemusel dělat věci, kterými jsem strávil skoro polovinu života. Což je pouhé konstatování faktu, nikoli stížnost, a už vůbec ne chvástání. Prostě to tak celé roky vycházelo, rozhodně nešlo o žádný promyšlený plán.

Svoje poslední dvě známosti jsem přitom bral tak vážně, jako žádné jiné před nimi. Obě ty ženy jsem miloval, i když každou trochu jinak. Odlišným způsobem to se mnou taky skončily, a já poznal dva nové druhy bolesti, proti kterým by opařený mozek byl nejspíš jen lehkým svěděním. Jaké šrámy to zanechalo na duších Lindy a Patricie, si netroufám ani hádat. Teď už ne. Kdysi jsem přitom strávil celé noci tím, že jsem se snažil dopátrat jejich bolesti. Snad jsem doufal, že se mi tím aspoň trochu uleví.

No, a teď jsem byl s Alicí, kterou… jsem měl hodně rád. A bylo to asi nejvíc, co jsem zvládl. Samozřejmě jsem jí říkal, že ji miluju. A ona mi to věřila, nebo to aspoň dokonale předstírala. Popravdě jsem skutečně miloval jen Lindu, i s Patricií to bylo sotva napůl, nemá cenu si namlouvat cokoli jiného. Po Lindě mi zůstal v hrudi kráter s očouzenými okraji, hluboký natolik, že se v něm zákonitě musela ztratit každá další ženská, která se mi přimotala či v budoucnu ještě přimotá do života.

Když jsem později potkal Pat, připadala mi jako Lindina nedokonalá kopie, což mi pro tu chvíli stačilo. Vytáhla mě z nejhoršího a já jí za to byl vděčný. Alici jsem si s Lindou ale srovnávat zakázal, prostě jsem udělal tlustou čáru a snažil se sám sebe přesvědčit, že ta blond žena, kterou jsem oslovoval bohyně a pro niž bych umřel, nikdy ani neexistovala.

Byl jsem k Alici krutý? Na to nedokážu odpovědět. Ale krutost, o které ten druhý ani neví, a tudíž ho nemůže bolet, se snad dá odpustit.

Nehledě na to, že Alice nebyla žádná chudinka, přinejmenším nade mnou měla skoro ve všech směrech navrch. Byla mladá, sexy, promovala s červeným diplomem, uměla cizí řeči, při józe si dokázala dát klidně nohu za krk, skvěle vařila, dovedla být sarkastická a především na ní šlo tohle všechno vidět. Vlastně jsem vůbec nechápal, proč se tahá s někým, jako jsem já. Dávno mi chyběla někdejší vitalita i mentální pružnost, novoty jsem přijímal jen obezřetně a nerad, měl jsem raději klávesnici než dotykový displej, a když někdo poprvé přišel se slovem „boomer“, muselo ho napadnout při pohledu na moji fotku.

Jak se takový chlap dostane k holce, jako je Alice?

Vlastně jen stačí mít aktivní matku, která v rodné vesnici uspořádá synovu autogramiádu. Historka k popukání, udělejte si pohodlí.

Daniel Rys – beseda s autorem oblíbených společenských románů!

Když máma s tím nápadem přišla, samozřejmě jsem ji poslal do háje, protože mi to připadalo jako vrchol samožerství. Přece si nebudu honit triko před lidmi, se kterými jsem vyrůstal, no ne? Jenže máti vedla místní knihovnu a rozhodla se pozvednout prý uvadající kulturní život v obci, tudíž přede mě tu akci postavila jako synovskou povinnost.

Co naplat, maminkám se neodmlouvá, ani když vám táhne na padesát.

Jednoho odpoledne jsem tedy dorazil do naší vsi ke svému rodnému domu a na dveřích jsem si všiml lístku se vzkazem, že mám jet rovnou do knihovny. K tomu jsem se samozřejmě chystal, jen co se po cestě trochu opláchnu a odskočím si. Vešel jsem tedy do chodby, zamířil ke koupelně na jejím konci… a pak už se ta scéna zvrhla jaksi samospádem v hollywoodskou grotesku. Když jsem totiž ve spěchu a už s jednou rukou v poklopci otevřel dveře koupelny, okamžitě mi uši zalehly z ženského jekotu. Vedle vany stála dívka, jednou rukou si zakrývala klín a druhou prsa, přičemž by uvítala ještě nějakou další, kterou by si z věšáku podala osušku.

„Vypadněte!“

Já měl v tu chvíli už z trenek vylovenu půlku něčeho, co jsem se najednou urychleně snažil nacpat zpátky na své místo.

„Pardon!“

Trapný okamžik jsem vyřešil hbitou obrátkou čelem vzad a úprkem z koupelny. Ne že by se mi tak úplně chtělo, i ta krátká chvíle stačila, abych si všiml naprosto symetrické postavy, hezké tváře a hlubokých očí. Bohužel k téhle parádě patřil i výrazný hlas, který všechno ostatní spolehlivě přebil.

Když už jsem byl víceméně v běhu, pokračoval jsem rovnou na dvorek, kde jsem si ulevil u stromu. Teprve pak jsem se už se zapnutým poklopcem vrátil na chodbu ke dveřím od koupelny. Sice bych se nejraději sebral a zmizel, ale jsem přece zodpovědný chlap, který má starost o svou mámu. Nějaká vetřelkyně jí okupovala dům, to jsem přece nemohl nechat jen tak.

Zaklepal jsem na zárubeň.

„Haló?“

Čekal jsem, jestli se dotyčná zevnitř ozve, jenže k mému překvapení se rovnou otevřely dveře. Stála v nich dívka v džínách a tričku a osuškou si drbala mokré vlasy.

„Vy budete Dan, že jo?“

Nezdržovala se rozebíráním sotva minutu starého trapasu, což jsem kvitoval s povděkem. Jako by se nic takového vlastně ani nestalo. To jen já na ni koukal a snažil se pod oblečením vybavit všechno to, co jsem předtím zahlédl.

„Jo, jsem Dan,“ přitakal jsem. „A vy?“

„Alice,“ představila se a podala mi ruku. Dlaň měla vlhkou od osušky. Vysvětlila mi, že je vnučka souseda Dvořáčka. „Má po operaci, přijela jsem se o něj na pár dní postarat. Ale nějak mu hapruje bojler a neteče teplá, tak mi paní Beránková nabídla, že se můžu vykoupat tady.“

Paní Beránková neboli moje máti. Já jsem samozřejmě taky Beránek, ovšem na obálkách knih vypadá lépe příjmení Rys. Krátké, rázné a nekompromisní. Vlastně se k mým knížkám o banálních vztazích ani nehodí, zvolil jsem si ho ještě v době, kdy jsem snil o psaní drsných detektivek. Možná se dokonce nehodí ani ke mně.

„Hapruje bojler, aha,“ přikývl jsem. „Tím se všechno vysvětluje.“

„Máte čtení v knihovně,“ řekla dívka, jako by cítila povinnost mě na to upozornit.

„Jo, to mám. Popravdě pořád ještě tak trochu zvažuju možnost, že vezmu roha,“ ušklíbl jsem se. „Do tohohle mě totiž uvrtala máti. Navíc mi až dnes jen tak mimochodem zavolala, že se budu ve čtení střídat s jednou pipinou, co píše nějaký kraviny pro ženský.“