Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Děj příběhu se časově odehrává po událostech románu Oči za oko, chrup za zub a volně navazuje na titul Hra o přežití.

KRVAVÁ ARÉNA

Copyright © David Urban, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1382-8

Kapitola 1

Blonďatý muž zakroutil krkem, až to zapraskalo. Přesunul pozornost k rukám, sepnul je prsty k sobě a několikrát protáhl. Shýbl se k zemi a pokusil se dotknout prsty špiček bot. Pro zahřátí svalů udělal pár dřepů a kliků. Na závěr několikaminutové rozcvičky praštil pěstí pravé ruky o dlaň levé, až to hlasitě mlasklo.

Utáhl si opasek maskáčových kalhot, dopnul zelenou vojenskou bundu, pevně uvázal a zauzloval tkaničky vysokých kanad a na závěr si na mozolnaté ruce natáhl vyztužené kožené rukavice. Byl rád, že o žádný kus svého oblečení nepřišel.

S pocitem připravenosti na boj s jakýmkoliv soupeřem se rozhlédl kolem sebe.

Půda staletí neužívaného kamenolomu byla nerovnoměrně poseta travními ostrůvky, rozrytou zeminou, různě velkými kameny a osamělými trsy keřů. V některých místech poblíž opracovaných stěn se povalovaly odpadky všeho druhu, svědčící o tom, že i na toto odlehlé a zapomenuté místo občas zavítala lidská noha a zanechala zde nesmazatelnou stopu nedaleké civilizace.

Skoro tři metry vysoké a strmé stěny ohraničovaly vnitřní obdélníkový prostor kamenolomu. Pokud se zde v dávném středověku nacházel pozvolný nájezd pro povozy, trakaře a jiné přepravní prostředky, jimiž nevolníci, vězni nebo otroci odváželi vytěžený kámen, byl postupem času odtěžen a zarovnán se zbytkem dna a stěn. Kdyby se v prostorách mezi kamennými stěnami udržela voda, mohl se lom proměnit ve slušně velký přírodní bazén, schopný svou velikostí konkurovat tomu největšímu v pražském Podolí. Jenže k tomu nedošlo. Spodní vrstva kamene byla odtěžena až k zemině, do níž se veškerá voda po každém dešti vsákla, takže mimo zasychajícího bahna po ní v rozrytých korytech nezůstala ani památka.

Muž zaostřil zrak na nerovnoměrně odtěžené stěny a pokusil se najít nějakou významnější vodorovnou nerovnost, vysekané schůdky nebo dostatečně velké výstupky, po nichž by se v případě potřeby dokázal vyšplhat nahoru do bezpečí.

Marně.

Rýhy v kamenných stěnách byly od starověkých nástrojů vedeny svisle. Místy spatřil pozůstatky ploch, odkud byly odlomeny větší kvádry kamene, ale původní hrany vlivem působení živlů ztratily svou ostrost. Po skoro hladkých stěnách by dokázal vylézt jen zkušený lezec, jakým byl Adam Ondra nebo pavoučí muž. Blonďák se svou mohutnou muskulaturou, velkou váhou a nemotornými prsty nebyl ani jedním z nich. Bez pomoci jiného člověka neměl šanci z této přírodní pasti dostatečně rychle vylézt. I kdyby se zmocnil některé dřevěné kladiny, psí překážky nebo zábrany, umístěné podél obvodu pár metrů od strmých stěn, nestačil by ji použít. Jediná úniková cesta zmizela ve chvíli, kdy muž stojící na ochozu vytáhl hliníkový žebřík.

Útěk beztak nepřicházel v úvahu. Než by se dostal na ochoz nad horním okrajem lomu, zastavila by ho kulka. Jedinou naději na záchranu života mu skýtalo vítězství v boji. Pokud ovšem mohl věřit lidem za svými zády, kteří na něj upírali zrak a bavili se pohledem na jeho přípravu. V jejich očích to byla zbytečnost, ale on pro svoji záchranu hodlal udělat cokoliv. Zvítězit bez pořádné zbraně bude obtížné, ale nikoliv nemožné, protože smrtícím nástrojem se může stát prakticky cokoliv. O tom se přesvědčil z desítek pořadů a soutěží o přežití v divočině, o nichž i sám častokrát referoval.

Necelé dva metry od pravé nohy si vyhlédl podlouhlý kámen s ostrými hranami. Další o velikosti a tvaru cihly spatřil pár kroků za sebou. Ještě jeden vhodný k boji ležel zaražený v bahně před ním, v polovině vzdálenosti od soupeře. Mezi ním a protivníkem se válelo i několik ulámaných větví a kmenů slabších stromků, ale ty mu nejspíš neposkytnou dostatečnou smrtící sílu. Půda naštěstí byla poseta množstvím drobnějších šutrů, využitelných v případě potřeby, kdyby se mu nepodařilo sebrat kvalitnější zbraň. Pokud vám jde o život, použijete na obranu cokoliv.

A tohle byl rozhodně ten případ.

Tady a teď nebyl čas ani prostor k zaváhání. Jakákoliv chyba by byla tou poslední v jeho životě.

Bolestivě si uvědomoval, že protivník bude nemilosrdný, bez pochybností, bez výčitek.

Jedinou pořádnou zbraň široko daleko představoval nůž zabodnutý do země uprostřed lomu. Stejně daleko od obou protivníků, přesto tak neskutečně vzdálený.

Muž pochyboval, že bude mít dostatek času těch dvacet metrů překonat dřív, než se k němu dostane soupeř. Bylo riskantní o tom byť jen přemýšlet, natož se o to pokoušet.

Nejspíš by to nevyšlo.

Jemu určitě ne. Oproti protivníkovi byl moc mohutný, pomalý a nemotorný, proto se zaměřil na jiné prostředky, jež by dokázal využít k okamžité obraně.

„Jsi připravený?“ vyrušil ho z přemítání zvučný hlas.

Blonďák ve vojenském oblečení se otočil za mluvčím. Zvedl zrak a skrz kontaktní čočky se zadíval na trojici diváků, stojících na improvizovaném dřevěném pódiu vybudovaném na ochoze nad strmou skalní stěnou. Horní plocha, obklopená vysokými stromy a hustou hradbou keřů, byla vymýcena, půda srovnána a opatřena provizorní podlahou z hrubě opracovaných prken. Na nich stálo několik dřevěných židlí a stůl, za nímž seděl mladík s rukama na klávesnici notebooku. Vedle něj stál starší muž s odpornou jizvou na tváři, ruku majetnicky položenou na mladíkově rameni.

Na levém okraji terasy se o mohutný kmen borovice opíral drsně se tvářící svalovec s vyholenou hlavou a hustým knírem. Palec pravé ruky měl zaháknutý o pažbu automatické pistole zasunuté do pouzdra na opasku, druhou rukou si pohrával s ústím hlavně pušky, ledabyle opřené o bok.

Blonďatý muž sklopil zrak a pohlédl na kovovou klec zapuštěnou do země a nahoře překrytou dřevěnými prkny vybudovaného pódia pro osoby, jež chtěly z bezpečného místa sledovat dění v kamenolomu. Klec byla rozdělena do tří stejně širokých kotců s vlastními vraty, opatřenými oky pro zámek nebo klínek.

Zrak mu padl na otevřené dveře prostředního kotce. Pouze na nich visel pevný visací zámek, nyní odemčený a ledabyle pověšený na kovovém oku. Na zemi ležela stará matrace a děravá deka. Vzadu u kamenné zdi stál plechový kbelík a vedle něj zpola vypitá plastová lahev s vodou. Veškeré vybavení cely se nacházelo uprostřed, dostatečně daleko od postranního mřížoví, k němuž by se nikdo se zdravým rozumem ani omylem nepřiblížil.

Ušklíbl se.

Na tomhle místě nedobrovolně strávil poslední den a noc. Proti předchozímu ubytování v suchém a teplém sklepě to byla výrazná změna k horšímu.

Ačkoliv mohl být rád, že se konečně ocitl mimo zamřížovaný prostor, splňující všechna kritéria pro označení za vězeňskou celu v nejzapadlejších diktátorských zemích, raději by byl zavřen uvnitř, než aby postával tady na tomto místě.

V mysli zachytil nitku optimismu a upnul se na vidinu, že všechno dopadne dobře. Pokud souboj vyhraje a lidé na ochoze dodrží své slovo, už se do klece nevrátí, vyleze po žebříku z lomu a svobodně odejde domů.

V duchu se své naivitě zasmál. Při pohledu na zjizveného muže a jeho ozbrojeného strážce téhle variantě nevěřil ani za mák.

Zachmuřil se a přesunul pohled nejdříve na levý a poté na pravý kotec. Oba byly obsazeny stejně nebezpečnými protivníky, kteří mu po celou dobu věznění dělali nepříjemnou společnost. V podstatě bylo jedno, kdo z nich se stane jeho soupeřem.

Otřásl se strachem a tělo zahalené maskáčovým oděvem se osypalo husinou. Chlupy na kůži se muži strachem postavily, nakrátko ostříhané vlasy se zježily, ústa vyschla, ruce v rukavicích se zpotily.

Zběsilá monstra v kotcích mu svoji nebojácnost dávala najevo zlostným vrčením, štěkáním a vytím. Psí tlapy zuřivě dorážely na dřevěnou podlahu pod předním mřížovím ve snaze se podhrabat a dostat se k němu. Kůže na mohutných tělech se leskla a svaly pod ní se zlověstně napínaly. Šílené, rudě žhnoucí oči z něj nespouštěly zrak a mordy plné krvelačných zubů se snažily prodrat skrz úzké otvory mezi mřížemi. Na hlínu před klecí dopadaly vazké sliny vyhladovělých monster.

Psí zabijáci se nemohli dočkat, až se západka na mříži vyvlékne z oka a otevřené dveře jednoho z nich vypustí vstříc bezbranně vypadající a strachem ochromené kořisti.

Blonďák pustil psy ze zřetele a znovu pohlédl na tázajícího se mladíka. S ním se setkal až tady v lomu, zatímco ostatním dvěma mužům vděčil za to, že se stal jejich nedobrovolným vězněm a poté i obyvatelem prostřední klece. Otřásl se hrůzou, když si vzpomněl, jak se celou dobu musel držet na úzké matraci ve středu kotce, aby na něj nedosáhly zuby nebo drápy bestií, obývajících sousední klece. Každou vteřinu pobytu cítil jejich smrdutý dech a stíral si z obličeje jejich hladové sliny.

Zamračeně se zadíval na muže s hrozivou jizvou na obličeji a zalitoval, že si s kamarádem dávali tolik načas, místo aby o něm veřejnosti prozradili všechny nashromážděné informace a upozornili patřičná místa, že se přesunul do Prahy. V imaginárním souboji kdo s koho s ním prohrál na plné čáře. Kdyby nezaváhal, nemusel být omámen, unesen, uvězněn a nucen si svou svobodu těžce vybojovat.

Jenže opravdu poražením psího monstra získá svobodu?

Těžko, odpověděl si pokaždé, jakmile si na zjizvencův slib vzpomněl. I kdyby dnešní souboj vyhrál, pořadatel krvavé zábavy si přece nemůže dovolit jej propustit.

Přesto doufal v zázrak. Stát se snad může cokoliv. Třeba přijde nějaká nečekaná záchrana.

Stačí přežít…

„Můžeme,“ odpověděl muži sedícímu za stolem. S pohledem upřeným na zuřící psy se naposledy protáhl a zapraskal klouby prstů v rukavicích.

Mladík přikývl, pohlédl do notebooku a na obrazovce rozdělené do několika oken překontroloval správné nastavení kamer. Sáhl po ovladači vedle počítačové myši, stiskl na něm červené tlačítko a ujistil se, že přístroj propojený s počítačem bude reagovat na pokyny programu. Správné fungování mu potvrdilo jemné vrčení několika rotorů malého dronu, který se zvedl ze země za jeho zády a zamířil do středu lomu. Objektivem kamery na spodní straně přístroje zaměřil muže v maskáčích a uzamkl ho jako cíl nahrávání. Od té chvíle, kamkoliv se blonďák pohne, dron ho bude následovat a snímat každý jeho pohyb.

„Je to vaše zvíře, tak to odstartujte,“ vyzval mladík staršího muže po svém boku, jenž ve zpocených rukou netrpělivě žmoulal žluté lanko.

„No tak jó!“ zakřičel majitel psa. Jizva jeho tvář proměnila v hororový zjev. Nadšeně vstal a zatáhl. Provaz se napjal, kovová zástrčka opustila oka rámu a dveří levého kotce.

Mřížová vrata se samovolně pootevřela.

Svalnatý pitbul mohutnou hlavou rozrazil nezajištěnou zábranu a vyrazil k muži na vzdálenější straně lomu. Obrovské oči mu žhnuly touhou kousat a zabíjet. Z otevřené mordy na všechny strany létaly sliny a dopadaly na nerovný terén i blízké překážky psího cvičáku.

Blonďák nezaváhal ani vteřinu. Jakmile se žlutý provázek napjal a západka se vyvlékla z oka klece, dal se do pohybu.

Rozběhl se k nejbližšímu ostrému kameni.

Necelé dva metry překonal právě ve chvíli, kdy rozdivočelý pes míjel nůž zabodnutý ve středu arény. Ten žádnou zbraň nepotřeboval. Krátké nohy kmitaly děsivou rychlostí a mohutné tělo se hnalo ke své kořisti jako obří torpédo.

Vzdálenost mezi soupeři se s každou setinou vteřiny zmenšovala.

Vyděšené oči blonďatého bojovníka se střetly s nemilosrdným pohledem pitbula.

Pes s vrčením skočil.

Muž se shýbl pro kámen, pevně ho sevřel pravou rukou, odrazil se do strany a kotoulem se dostal z dosahu útočníka. Rychle se zvedl ze země a otočil se ke zvířeti.

Pitbul se zlostným zavrčením dopadl na rozrytou zem. Drápy se mu zaryly hluboko do hlíny, mohutné svaly zadních nohou zabraly a hbitě změnily směr běhu. Kořist stála několik metrů od něj a vyčkávala. Zvířecí zabiják se po pár krocích znovu odrazil, jistý si, že tentokrát se jeho tesáky zakousnou do teplého těla a jazyk okusí chuť lidské krve.

Blonďák zařval bolestí, když se mu psí zuby zakously do předloktí levé ruky a až neuvěřitelně snadno pronikly pevnou látkou a kůží.

Váha zvířete ho srazila k zemi.

Nedbaje na bolest, zvedl ruku s ostrým kamenem a prudce vyrazil do protiútoku.

Kapitola 2

Listy na stromech v parku Parukářka začínaly ztrácet zelenou svěžest a dávaly znát, že Prahy se pomalu, ale jistě zmocňuje další roční období. Celé září se neslo v duchu doznívajícího parného léta, jehož vládu se rozhodl ukončit podzim, aby opanoval další dva měsíce, než ho nemilosrdně vystrnadí zima.

Teplý vzduch stále voněl kvetoucími rostlinami. Mezi stromy proudil lehký větřík, čechral lidem vlasy a příjemně hladil kůži pod oblečením.

Eda Braun se usmíval, spokojeně nasával vůni odcházejícího babího léta a užíval si zpěvu ptáků a ševelení listí. Pomalým krokem kráčel z tramvajové zastávky na Ohradě vstříc žižkovské policejní budově. Jako pokaždé, když šel do práce, vystoupal na vrcholek kopce Parukářka, zastavil se v dřevěné bráně a s pocitem vnitřního klidu se zadíval na pražské panorama.

Od sochy Jana Žižky na severu přejel pohledem k vysoké věži kostela svatého Prokopa, na chvíli zrakem spočinul na televizní věži, připomínající kosmickou raketu, a nakonec přehlédl ulici mířící do kopce k obchodnímu centru na Floře. Silnice se začínaly plnit vozidly, tramvajové a autobusové zastávky obsadili lidé spěchající do práce nebo škol.

Při pohledu na Olšanské náměstí a hranatý hotel na jeho severní straně se zhluboka nadechl a zavřel oči. S prvním říjnovým dnem začínal i první den jeho staronového života. První den každodenní služby na oddělení pátrání, odkud před osmi lety odešel k výjezdovce, aby se nyní jako bumerang vrátil zpět. Vedoucí ani nikdo z kolegů u výjezdové skupiny nedokázali pochopit, proč se vzdal čtyřiadvacítek, vyššího platu a spousty volného času a vrátil se k osmihodinové pracovní době. Podle pamětníků se stal nejspíš prvním kriminalistou odcházejícím z pozice u výjezdovky na jiné oddělení. Všichni měli zažito, že z tak skvělého místa se odchází buď do důchodu, nebo rovnou do márnice. Eda však svého rozhodnutí nelitoval a na návrat k pravidelné každodenní rutině se těšil. Měl už plné zuby shnilých mrtvol, krváků a zapeklitých případů, takže je rád vyměnil za hledání pohřešovaných lidí a zločinců.

Tragický případ upálené ženy a smrt dlouho sloužícího kriminalisty Petra Strouhala hluboce zasáhly celé oddělení pátrání a konsternovaly celou kriminálku. Pro Edu bylo hrozné se smířit s jednáním a smrtí svého dlouholetého kamaráda, ale umožnilo mu to odejít z výjezdovky a ucházet se o uvolněné místo u pátračů. Edův starý parťák Leoš Maxa osaměl jen na pár měsíců, než se podařilo vyjednat Edovo převelení.

Detektiv sestoupil z kopce na Parukářce, obešel vysoký panelový dům a vkročil do žižkovské budovy. Cítil se uvolněný a spokojený. Místo do třetího patra vyběhl jen do druhého a vstoupil do své staré kanceláře. Zastavil se na prahu místnosti a pohlédl na Leoše, sedícího na židli s nohama na stole a s pohledem upřeným na displej mobilního telefonu. Tichou místností zněla podmanivá melodie, přerušovaná občasným šustěním rozdávaných karet.

Eda se musel pousmát. Leoš se za osm let ani trochu nezměnil a každou volnou minutu trávil u své oblíbené kratochvíle v podobě pokeru.

„No, konečně, mladej,“ pronesl na uvítanou o deset let mladší detektiv. Zvedl zrak od displeje a s radostným úsměvem kývl k rychlovarné konvici. „Udělej si kafe, za chvíli máme poradu a pak vyrazíme chytat drbany. Nemysli si, že se tady budeš ulejvat jako na výjezdu.“

Eda kamarádovi opětoval přátelské zašklebení a přešel ke svému stolu v pravém rohu místnosti. Na poličce nad monitorem pořád stály rámečky s fotografiemi Petra Strouhala a jeho rodiny. Posadil se a otevřel šuplík, plný věcí starého přítele. Smutně si povzdechl při vzpomínce na jejich poslední společné chvíle.

„Tady máš krabici na Petrovy věci. Jeho manželka říkala, že nic nechce. Máme si to buď nechat, nebo to vyhodit,“ prohodil Leoš a po podlaze poslal Edovi větší krabici od bot.

Detektiv přikývl. Petrově ženě se ani moc nedivil. Vyhodila manžela z domova pár týdnů před jeho tragickým koncem a po tom, co vyplavalo na povrch a jak to s kriminalistou dopadlo, chápal, že si ho nechce ničím připomínat ani s ním být jakkoliv spojována. Dokonce si vzala zpět své dívčí příjmení a dcerám ho nechala změnit také.

Když vkládal jednotlivé věci do krabice, cítil, jak ho svírá smutek a stesk. Petr byl dobrým přítelem a slušným chlapem, který se chytil do pasti, ze které se nedokázal dostat. Po jedné chybě na sebe vršil další a další, dostával se k okraji propasti, až do ní spadl. Strhl s sebou několik dalších lidí a všichni zaplatili životem.

„Jdeme na poradu,“ vyzval Leoš Edu, když hodiny nad dveřmi oznámily půl osmé. Padesátiletý detektiv přikývl a vhodil do krabice poslední fotografii Petrovy šťastné rodiny. Zavřel víko a odložil škatuli na skříň, kdyby chtěl někdy v budoucnosti na přítele zavzpomínat. Ačkoliv se jeho jednáním mohl cítit ublížený a málem kvůli němu přišel o život, zavrhnout hezké roky, jež spolu na oddělení prožili, mu nepřišlo správné.

Kapitola 3

Paprsky dopoledního slunce se prodraly skrz povytažené žaluzie a s každou přibývající minutou se přesunovaly k velké manželské posteli uprostřed pokoje. Začaly svoji dráhu v nohách a po peřině se plazily až k obličeji asi pětatřicetiletého muže s krátkými hnědými vlasy. Zacílily svůj ostrý jas na jeho zavřená víčka a setrvale se pokoušely dostat pod ně.

Mladý muž si předloktím levé ruky přikryl oči a druhou rukou zašátral na prázdném místě vedle sebe. Přejel dlaní vychladlé prostěradlo a pokusil se prsty dosáhnout k okraji postele. Po pár vteřinách hmatového pátrání zanechal. Jiřina v posteli nebyla.

Protáhl se, opatrně otevřel víčka a ucukl ostrému světlu do bezpečného stínu v horní části polštáře. Zvedl mobil a zhrozil se, když zjistil, že je dlouho po desáté hodině.

Bodejť by Jiřina ještě spala, kdepak, chudák holka. Po včerejším pozdním návratu ze skoro měsíční dovolené se vyspala jen pár hodin a na rozdíl od něj musela vstát a jít do práce. Povzdechl si a v duchu ji politoval. Snad budou mít na oddělení vražd klídek a Koloušek ji nezavalí prací.

Jak si asi vede Radim Brázda s novou kolegyní Dianou Černou, která ho po odchodu do civilu vystřídala?

Nejspíš dobře, usoudil a rozhodl se, že bývalému parťákovi zavolá. Zvedl telefon, ale než stačil stisknout tlačítko volání, došlo mu, že Radim nebude v práci. Přítel měl stále problémy s poraněnou nohou, takže před čtrnácti dny podstoupil operaci, aby mu ji konečně spravili. Nejspíš na tom bude podobně jako on, bude se válet doma v posteli nebo ještě v nemocnici. Dianě Černé volat nehodlal, beztak ji zatím znal jen podle jména. Novinky z mordparty si nechá odvyprávět Jiřinou, až se vrátí z práce.

S praskáním kloubů se posadil na posteli a zamžoural k podlaze. Zvedl kovovou nožní protézu a připnul si ji pod levé koleno. Odhodlaně vstal, vytáhl žaluzie a pohlédl z okna.

Svěží babí léto prvního říjnového týdne přímo vyzývalo, aby se vydal na procházku.

Stejně neměl nic na práci.

Návštěva Úřadu práce ho čekala až příští týden, ale pochyboval, že k něčemu bude. Docházel tam už několik měsíců a pokaždé se domů vracel bez jakékoliv nabídky. Pro invalidu s jednou nohou zkrátka nikdo žádnou práci neměl. Nebýt renty od policie a invalidního důchodu, horko těžko by přežil.

Po pozdní snídani se oblékl a vyrazil ven. Zpočátku se jen bezcílně motal kolem bydliště, křížem krážem prošel Vysočany a po rychlém obědě ve fastfoodu ho podvědomí donutilo zapadnout do metra. Dojel na Černý Most, nastoupil na autobus do Újezdu nad Lesy a nechal se odvézt na konečnou.

Pohlédl na krátkou ulici končící hustým křovím, za nímž se rozléhal obrovský les. Musel se ušklíbnout, když si uvědomil, kam ho osud a neodbytná slabá bolest v pahýlu nohy zavály.

Do Klánovického lesa.

Na stejné místo, odkud se kdysi s Radimem Brázdou vydali po stopách Vládce Vidrholce a došli až do starého povrchového kamenolomu, v němž skončila jeho dráha detektiva mordparty.

„Tak se tam zase podívám,“ zašeptal si pro sebe a odhodlaně vyrazil lesní pěšinou na dobře známé místo vzdálené několik kilometrů.

Po ukončení dlouhého léčení a ještě delší rekonvalescence, kdy se sžíval s protézou, vedly jeho první kroky právě do tohoto lesa. Tehdy po více než roce spatřil za denního světla místo činu, kde přišel o nohu. Kovová vrata byla stále vyvrácená a drátěný plot místy odtržený od dřevěných sloupků. Lom se pozvolna plnil odpadky a uhašenými ohništi. Místo si našli bezdomovci, feťáci a partičky mladistvých, kteří je využívali k ničím nerušené zábavě. Po tragických událostech nezůstala v kamenolomu ani stopa.

Od první návštěvy chodil do lomu z nějaké pochybné nostalgie pravidelně každého čtvrt roku. Zpočátku zde občas vyrušil nějaké výrostky, ale díky odlehlosti se na místo brzy začalo zapomínat a stopy po lidských návštěvách ubývaly. Cestička od vrat k okraji stěny kamenolomu zarůstala, až se stala skoro neprůchozí.

Jenže před půl rokem Ota zaznamenal první změnu.

Vylomená kovová vrata byla pevně usazena do rámu, drátěný plot kolem celého lomu byl opraven a nad ním se skvěl nově natažený ostnatý drát. Bezpečnostní zámek byl nahrazen novým a na dveřích přibyla cedule, že se jedná o plochu pronajatou firmou Lesy Praha přírodovědeckému kroužku základní školy v Klánovicích.

Nově zjištěné informace v bývalém detektivovi vyvolaly údiv a zvědavost. Vydával se na místo v kratších časových intervalech a pokoušel se zjistit, co se v lomu odehrává. Nejdřív ho napadlo jít se zeptat do zmíněné školy, ale bez policejního průkazu pochyboval, že by se dobral nějakých odpovědí. Přesto se nehodlal jen tak vzdát. Detektivní intuice ho nutila, aby celou záhadu rozluštil.

Možná to ani žádná záhada nebyla, třeba si tam opravdu školní přírodovědecký kroužek udělal klubovnu, pěstírnu květin či králíkárnu nebo výběh pro slepice, ale Ota se chtěl přesvědčit na vlastní oči. Přál si vidět družinu dětí, jak do lomu kráčí s vedoucím, a přesvědčit se, že se uvnitř neděje nic špatného. Zkrátka se mu nezdálo, že by nějaký zájmový spolek takovou dálku od školní budovy vůbec chodil. Dětským tempem to sem trvalo skoro hodinu.

Otův zájem o místo, kde přišel ke svému zranění, nepramenil jen z touhy dozvědět se, co se za dveřmi, plotem a hustými křovinami děje. Uvědomoval si, jak moc mu chybí detektivní práce. Tohle soukromé slídění se jí aspoň trochu blížilo. Starý známý pocit vyšetřování ho duševně uspokojoval a na výsledky nespěchal, proto se rozhodl situaci kolem lomu monitorovat zatím jen při občasných procházkách. Jeho náhodné návštěvy trvaly už půl roku, přesto se mu nepodařilo zjistit, kdo do lomu chodí.

Někdo tam však poslední měsíce docházel pravidelně, o čemž se přesvědčil při předchozích návštěvách. Tráva před kovovými dveřmi byla sešlapaná a na cestě k ní byly vyježděné koleje od pneumatik. Mezerami kolem rámu dveří viděl prosekanou cestičku a uštípané větve keřů a stromů. Zámek i panty byly čerstvě promazané.

Po hodině cesty se Ota Kubát dokulhal k lomu, obezřetně obešel a zkontroloval celý plot a zastavil se před vraty. V bahnité zemi několik metrů před vchodem se rýsovaly čerstvé otisky širokých pneumatik. Byly hlubší než stopy, jež na místě vídal dříve. Zatímco ty starší svědčily o menším dopravním prostředku, spíše čtyřkolce nebo motorce, tyto nové musely patřit velkému terénnímu vozidlu.

Když bývalý detektiv překontroloval rám a dveře, byl si jistý, že v lomu od jeho poslední kontroly před odjezdem na dovolenou někdo byl. Průhledná lepicí páska, kterou v tenkých proužcích nalepil na několik míst v horní části dveří, byla z rámu odlepena. Zbytky útržků povlávaly na dveřích.

Někdo tento opuštěný a civilizaci na hony vzdálený lom znovu navštívil.

A nejen jednou.

Byli to členové přírodovědeckého kroužku, nebo se za návštěvou opět skrýval někdo s nekalými úmysly?

Mozek Oty Kubáta zaplavily desítky otázek.

Oba myslivci bručeli ve vězení, takže je ze svých úvah mohl vyřadit. Pro jistotu si v mobilu zapnul hru Lovci monster a zkontroloval, zda se v okolí nenachází nějaká virtuální potvora.

Žádné stopy se na displeji neobjevily.

Nejspíš s lomem bude všechno v pořádku, přesto se do Otovy detektivní mysli zakousl neodbytný červík pochybností a zvídavosti.

Ota Kubát pár minut zamyšleně sledoval zavřené dveře, načež se otočil a vydal se zpátky k zastávce autobusu. Ať se jednalo o záhadu, nebo obyčejnou věc, usmyslel si, že tomu přijde na kloub. Měl spoustu volného času a trochu amatérského vyšetřování mu jen prospěje.

Kapitola 4

„Fakt jsem myslel, že sis ze mě dělal legraci,“ ušklíbl se Eda Braun na parťáka Leoše Maxu, když se po úspěšném zákroku vrátili do kanceláře.

Leoš ráno po poradě u vedoucího nenechal Edu ani dopít kávu a popoháněl ho, aby se ozbrojil a oblékl. Nedočkavě ho nasměroval do služebního auta a vyrazili na adresu v Libni. Eda si nepamatoval, že by byl Leoš někdy takhle akční. Vzápětí se však rychlé akci nedivil, protože prověřit tip od práskače se mladšímu pátrači vyplatil.

V neoznačeném sklepním bytě domu ve staré zástavbě v zastrčené ulici U Libeňského pivovaru vypátrali zlodějíčka, jemuž se přes čtvrt roku dařilo unikat spravedlnosti. Bledý vytáhlý muž kriminalistům otevřel v podnapilém stavu. Po představení detektivů se tvářil překvapeně, jako kdyby neuměl do pěti počítat. Přesto měl dost inteligence, aby se pokusil vydávat za jiného člověka. Naučeně nadiktoval jméno, příjmení i datum narození známého, který v té chvíli nebyl v pátrání. Jenže na podobnou habaďůru byl Leoš připraven, vytáhl lustrační mobilní telefon a snadno hledanému zloději falešnou identitu vyvrátil. Muž, za něhož se chtěl vydávat, měl jinou barvu očí, vlasů, tvar hlavy i odlišnou postavu. Oproti hledanému se nepyšnil tetováním, zatímco zlodějíček byl jako malovaný obrázek.

Detektivové zločince odevzdali do pankrácké věznice a v pohodě stihli oběd. Eda se zprvu obával, zda bude návrat ke staronové práci zvládat, ale musel si přiznat, že se po dlouhé době opět cítí naživu. Akce v terénu mu vlila do žil novou energii. Tohle byla práce, která nesla viditelné výsledky – vypátrali chlapa a strčili ho za mříže. Sice tentokrát ne jeho zásluhou, přesto cítil jistou satisfakci, jíž se mu poslední roky nedostávalo.

U výjezdovky seděl v kanceláři a čekal, až ho operační důstojník vyšle k závažnému případu spadajícímu do kompetence kriminálky. Potom společně s technikem a vyšetřovatelem vyjel na místo činu, pomáhal se zadokumentováním, sháněl kamerové záznamy, vyslýchal poškozené a svědky. Ráno po službě celý případ předali kolegům, jejichž oddělení mělo danou problematiku na starosti. Další osud vyšetřování již nebyl v jeho rukou. Po letech Edu přestalo uspokojovat být jen na počátku vyšetřování a nepodílet se na dopadení pachatele. Častokrát se ani nedozvěděl, jak případ vlastně dopadl. Nebylo to tím, že by byl lhostejný, jenže případů bylo každou čtyřiadvacetihodinovou službu tolik, že nebylo v lidských silách se o každý zajímat.

Práce u výjezdovky se diametrálně lišila od akčnější činnosti pátračů, spočívající v objíždění adres hledaných a jejich známých, vyslýchání stykových osob, šetření na úřadech a dalších úkonech směřujících k vypátrání hledaného zločince nebo nalezení pohřešovaného člověka.

„Musel jsem ti na přivítanou připravit nějakou akci, aby sis připomněl, že tady se musí makat,“ zasmál se Leoš, když se usadil do své židle k počítači. Bez otálení se pustil do sepisování svodky a informování soudu, že odsouzený zločinec byl na pár let ubytován ve vězení. „Sekretářka říkala, že ti Martin přidělil pár pátracích svazků.“

„Už to vidím,“ usmál se Eda při pohledu na obrazovku počítače, kde se v systému ETŘ rýsovaly první tři případy. Zběžně je pročetl, aby určil pořadí, v jakém se jim bude věnovat.

První z hledaných osob byl Ukrajinec, kterého pro opakované krádeže v obchodech hledali kluci z místního oddělení v Kyjích. Prověřil policejní evidence a se zklamaným zavrtěním hlavy muže pustil z hlavy. V databázi cizinecké policie nefigurovalo jeho aktuální bydliště ani zaměstnání, obě informace byly zastaralé a neplatné. Rodinní příslušníci jej do Česka nenásledovali. V trestních a přestupkových evidencích měl několik záznamů, týkajících se zejména krádeží a výtržností v opilosti. Kdyby kvůli situaci na Ukrajině neobdržel status uprchlíka, dávno by došlo k jeho vyhoštění. Časté policejní kontroly dokazovaly, že se domů nevrátil a nepomáhal svým bratřím v boji proti agresorovi. Vzhledem k četnosti přečinů bylo více než zřejmé, že jej policejní hlídka náhodně zkontroluje dřív, než se mu Eda dostane na stopu.

Detektiv si znechuceně odfrkl a zaměřil se na dalšího hledaného zločince, jenž nehodlal dobrovolně nastoupit do výkonu trestu odnětí svobody na Pankráci. Prověřil evidence, vypsal si možné adresy pobytu a zaměřil se na předchozí místa, kde došlo k mužově zatčení. Po půl hodině lustrování Eda pochopil, že vypátrat tohoto člověka bude o náhodě. Padesátiletý muž z Opavy se v Praze potuloval mezi bezdomovci, živil se krádežemi a podobně jako Ukrajinec byl každou chvíli kontrolován policejními hlídkami. V jeho případě by se vsadil, že nejpozději do večera si již bude užívat pohostinnosti českého vězeňského systému. Přesto si podle adres častých kontrol vytipoval squaty a místa, kde by se mohl zdržovat. Pokud bude ještě zítra na svobodě, hned ráno je s Leošem vyrazí prověřit.

Až poslední z přidělených spisů ho zaujal, neboť sliboval, že na něm bude moci začít okamžitě dělat. Pohřešování třicetileté ženy, jež se ztratila manželovi. Normálně by to nijak nehořelo, protože v případech pohřešování dospělých lidí bez zdravotních problémů a nevyhrožujících sebevraždou bylo zbytečné vynakládat energii a začít je okamžitě hledat. Častokrát byl důvodem jejich odchodu spor v rodině, hádka nebo jiná malichernost. Tito takzvaně pohřešovaní lidé se většinou do pár hodin sami vrátili domů.

Pouze v hrstce případů se ukázalo, že důvodem jejich zmizení bylo něco jiného, závažného. Jenže i takové případy se stávaly – člověk šel do práce nebo se vracel domů, někdo ho přepadl, zabil, anebo se mu stal vážný úraz, který mu znemožňoval dát o sobě vědět. Případně se ukázalo, že spory mezi partnery byly natolik závažné, že tomu utlačovanému nezbylo než utéct do bezpečí a snažit se skrývat.

Eda měl spoustu času a zatím jen málo přidělené práce, takže se do pročítání oznámení o pohřešování mladé ženy pustil s vervou. Byl zvědavý, jaká z teorií se ukáže správnou.

Oznamovatelem byl Marcel Podhradský, skoro pětatřicetiletý učitel ze základní školy v Klánovicích. Na místní oddělení v Újezdě nad Lesy se dostavil v neděli odpoledne. Jeho ztracená manželka Adéla Podhradská pracovala jako učitelka ve stejné škole. V pátek odpoledne měla s dětmi prvního stupně přírodovědecký kroužek, spojený s procházkou a praktickou výukou v Klánovickém lese. Akci ukončila kolem čtvrté hodiny, děti předala rodičům před školou, vzala si z kabinetu osobní věci a rovnou z práce se odebrala na schůzku s kamarádkou. Nedorazila domů večer, ale ani v sobotu ráno, což už manžela nenechalo chladným. Po schůzce klidně mohla přespat u kamarádky, ale druhý den by se určitě vrátila, protože nikdy v minulosti nic podobného neudělala. Jelikož její telefon byl nedostupný, začal ji Podhradský hledat na všech myslitelných místech, obvolával společné známé a příbuzné, ale ničeho se nedopátral. V noci se už o manželku strašně bál a v neděli dopoledne ohlásil na policii její pohřešování.

Eda si dvakrát po sobě přečetl strohý výslech Podhradského a zklamaně se opřel o opěradlo kancelářské židle. V krátkém zápise se nedozvěděl jakékoliv podrobnosti o soužití rodiny. Nic v textu neodhalovalo Podhradského vztah s manželkou, možný důvod jejího nevrácení se domů ani místa, kam by se mohla uchýlit. Pátrač netušil, jakých příbuzných, kamarádek a známých se Adélin manžel ptal ani zda mezi nimi byla přítelkyně z páteční schůzky. Vyslýchajícího kolegu nenapadlo do protokolu vypsat kontakty a totožnosti těchto osob ani se zeptat na místa, kde Podhradský manželku hledal. Z takhle odfláknuté práce se při pátrání nedalo příliš vycházet. Pokud se Adéla do zítřejšího rána nevrátí domů, bude si muset s Podhradským promluvit pořádně.

„Zítra se stavíme v Klánovicích,“ oznámil Leošovi.

Mladší parťák zvedl hlavu od displeje mobilního telefonu s rozehranou partií pokeru a přikývl. Netušil, proč tam pojedou, ale ani ho to příliš nezajímalo. Sám měl svých spisů plnou hlavu, takže nepotřeboval znát podrobnosti o dalších případech.

Eda ohodnotil Leošovu netečnost potutelným úsměvem. Potěšilo ho, že se staronový parťák po osmi letech jejich odloučení ani trochu nezměnil, stejně jako ostatní kolegové.

Detektiv přesunul pozornost k počítačovým systémům a pustil se do zjišťování informací k pohřešované učitelce. Po pár minutách před sebe navršil štos vytištěných dokumentů.

Zahleděl se na barevnou fotografii Adély Podhradské a několikrát udiveně zamrkal. Tuhle mladou dívku přece znal!

Znovu si pořádně prohlédl pohledný obličej a zamyšleně sáhl po výpisu z evidence obyvatel. Jméno za svobodna mu potvrdilo jeho domněnku.

„No, nekecej,“ zašeptal si spíše pro sebe.

„Co je?“ zeptal se Leoš, když si všiml, jak kamarád nevěřícně kroutí hlavou.

Eda mu ukázal fotografii blondýnky se zelenýma očima. „Svět je malej. Tuhle ztracenou učitelku jsem potkal před pár lety při výjezdu v Klánovickém lese. Byla s třídou a myslivci na exkurzi v lese, při níž našli část dívčí nohy s botou…“

Kapitola 5

Žáci základní školy v Klánovicích už nejméně hodinu seděli v lavicích a učili se, když Leoš Maxa zaparkoval služební auto ve vedlejší ulici. Eda Braun si vzal ze zadní sedačky červené desky s pátracím svazkem a následován mladším kolegou se vydal přes malé náměstíčko k hlavnímu vchodu do školní budovy.

Umínil si, že ačkoliv se jedná pouze o pohřešování dospělé ženy, jež se většinou samo od sebe vyřeší, prověří jej hned od začátku. Buď to bude zbytečná práce, nebo se to naopak ukáže jako velice prozíravé. V případě ohrožení zdraví nebo života může být každá promarněná hodina osudová.

Ostatní přidělené pátrací svazky se týkaly hledaných zločinců a nevypadaly z hlediska „chytatelnosti“ nadějně. Bezdomovce i cizince žijícího na ulici sice zatím žádná hlídka nevypátrala, ale bez pořádných poznatků neměl šanci ani Eda. Někteří lidé se díky systematické práci dali vypátrat, k nalezení jiných bylo zapotřebí náhody a štěstí. Ze tří přidělených případů viděl Eda jedinou naději na úspěšné vypátrání právě u pohřešované ženy.

Přestupem zpátky na oddělení pátrání se Edovi změnil styl práce a s ním se vrátil i proklínaný čárkový systém. Pokud chtěl zapadnout do kolektivu a nemít problémy u vedení, musel se činit. U výjezdovky nebylo reálné hodnotit odvedenou práci na základě počtu vyšetřovaných případů, protože ten byl čistě náhodný. Jednou vás operační poslal na dva složité případy, podruhé zase na čtyři rychlovky. U pátračů se hrálo na čárky, tedy na počet vypátraných osob za měsíc. Aby byl detektiv pro vedení neviditelný, musel za měsíc udělat nejméně pět čárek. V opačném případě mu hrozilo otravné kázání vedoucího, jež se po dalším nesplněném měsíci mohlo změnit v tvrdší trest.

Hranatá školní budova přivítala kriminalisty v úterý ráno zavřenými dveřmi, jež jim až po notně dlouhém zvonění otevřel školník. Starší nerudný muž si podezíravě prohlédl služební průkazy detektivů, načež se uráčil je vpustit dovnitř. Jakmile byl sám se sebou spokojen, že se ukázal důležitým, ochotně je odvedl do ředitelny. K Adéle Podhradské jim však nebyl schopen nic bližšího říct. Mladou učitelku znal jen od vidění, nikdy s ní neprohodil ani slovo. Jak řekl, mohl by být jejím dědou, takže si neměli co říct.

Než stačil Eda zaklepat na dveře ředitelny, školník se vytratil neznámo kam.

„Dále,“ ozvalo se zpoza dveří zvučným hlasem.

Detektivové vstoupili.

V malé, ale útulně zařízené kanceláři je přivítala asi padesátiletá ředitelka. Středně vysoká žena s černými vlasy protkanými šedinami se představila jako magistra Hana Zímová.

„Jste tady kvůli Adéle?“ zeptala se, když se všichni posadili ke stolu.

Eda Braun přikývl.

„Manžel oznámil její pohřešování v neděli dopoledne potom, co v pátek večer nedorazila domů,“ upřesnil.

„Vím o tom, včera ve sborovně nám to řekl. Probírali jsme její zmizení s kolegyněmi a kolegy, ale nikdo z nás nepřišel na to, kde by mohla být.“

„Možná si s nimi budeme muset promluvit.“

„Samozřejmě, některé mohu zavolat hned,“ nabídla ředitelka.

„Zatím ne, nejdřív si potřebujeme ujasnit pár drobností s jejím manželem,“ vysvětloval Eda.

„Je dneska v práci?“ skočil parťákovi do řeči Leoš, který neměl trpělivost a nerad chodil kolem horké kaše. Kvůli manželovi sem přijeli v první řadě.

„Ano, mám ho zavolat?“ zeptala se a rázně vstala. Než však stačila dojít ke školnímu rozhlasu v rohu místnosti, detektiv ji zastavil.

„Zatím ne, nejdřív bychom si mohli promluvit spolu,“ řekl Eda a počkal, až se sympatická žena opět posadí. „Pan Podhradský kolegům z místního oddělení tvrdil, že po skončení přírodovědeckého kroužku šla Adéla do vinotéky za kamarádkou, ale nějak nám zapomněl prozradit, do které a o jakou kamarádku šlo. Nevíte, jestli to byl někdo ze školy?“

„Ne, s kolegyněmi jsme se shodly, že to nebyl nikdo od nás. Naposledy ji v pátek při odchodu viděla Natálie Hrůzová, učí také na prvním stupni a s Adélou se kamarádí asi nejvíc. Jsou podobně staré, tak si rozumí. Pomáhala jí s organizací kroužku a doprovázela ji na ten výlet do lesa, protože šly s docela početnou skupinou dětí, tak aby na to nebyla sama.“

„Paní Hrůzová je ve škole?“

Ředitelka přikývla.

„S ní si taky budeme chtít promluvit. Neříkala vám něco o Adéle, když jste probíraly její zmizení?“

Zímová pohlédla z okna a zamyslela se. Po chvilce slabě zavrtěla hlavou.

„Za jakou kamarádkou Adéla šla, netušíte?“

„Bohužel,“ odpověděla. „Ani tu vinotéku, kterou jste zmínil, vám neprozradím, akorát se divím, že by šly na víno. Adéla byla spíš takový kavárenský typ. Kávu si dávala s chutí, víno měla také ráda, ale od chvíle, kdy otěhotněla, přestala pít.“

„Ona je těhotná? Jak dlouho?“ podivil se Eda. O tom se její manžel ve výslechu také nezmínil.

„Je ve třetím měsíci. S Marcelem se snažili, dlouho to nešlo, ale nakonec se zadařilo,“ usmála se. „Vím to všechno od Natálky, mně by to Adéla neřekla, tak blízké jsme si nebyly. To víte, škola je jedna velká drbárna.“

Zatímco si Eda novou informaci poznamenával do zápisníku, Leoš se chopil slova: „Jak dlouho jsou s Podhradským spolu?“

„Mám dojem, že asi pět let. Adéla tady už pracovala, když Marcel nastoupil. Záhy v sobě našli zalíbení a netrvalo dlouho a začali spolu tajně chodit,“ ušklíbla se. „No, mysleli si, jak jsou děsně tajní, ale v Klánovicích jsou oči a uši všude, takže to bylo takové veřejné tajemství. Oficiálně s tím vyrukovali před dvěma třemi lety,“ dodala a energicky pohlédla na detektivy. „Bylo to potom, co Adéla v lese našla tu useknutou nohu. Znáte ten případ?“ zeptala se dychtivě.

Leoš zavrtěl hlavou, ale když Eda prozradil, že u toho byl, celá se rozzářila nadšením, že poznala někoho, kdo případ vyšetřoval. Pokud čekala, že se dozví podrobnosti, bývalý detektiv výjezdovky ji zklamal. Ředitelku to však neodradilo a svěřila jim, že manželka toho usvědčeného vraha u nich dělala hospodářku.

„Skutečně?“ tohle zase překvapilo Edu. „Ten myslivec se jmenoval Březina nebo tak nějak, ne?“

„Kratina,“ uculovala se radostí, že má víc informací. „Zdena Kratinová od nás krátce po jeho odsouzení odešla. Její působení na škole nesli nelibě rodiče našich žáků, psali petice a stěžovali si na ni. Ty mrtvé děti byly z naší školy…“

„Chápu,“ odtušil detektiv. „No, tyhle dva případy spolu určitě nesouvisí, tak se radši vrátíme k Adéle a Marcelovi Podhradským. Jak to s nimi bylo dál?“

„Adéla byla po nálezu nohy a mizení dětí celá nesvá a bála se sama chodit do lesa i domů, tak svůj vztah s Marcelem přestali tutlat a on ji veřejně doprovázel. Předtím se v rámci utajení rozcházeli pár ulic před školou, aby každý z nich dorazil sám, ale s tím případem to padlo. Asi po roce se vzali a sestěhovali do Marcelova domu po rodičích na okraji Klánovic.“

„Jak jim to klape?“

„Myslím, že skvěle. Nikdy jsem je neviděla se hádat, ani se mi nic podobného nedoneslo,“ pokrčila rameny. „Působili jako spokojený pár a vím, že se hodně těšili na miminko.“

Eda si udělal pár dalších poznámek a pohlédl na Leoše, jestli nemá doplňující otázky. Parťák lehce zavrtěl hlavou, spis nečetl, takže se v podstatě neměl čeho chytit a na co se zeptat. Ředitelka jim řekla všechno, co věděla, a kdyby něco potřebovali doplnit, věděli, kde ji najdou.

„Tak já vás dovedu za Marcelem, bude mít hodinu volno,“ navrhla, když se po chodbách rozeznělo zvonění.