Přeložil Martin Urban

THE SOULMATE

Copyright © 2023 by Sally Hepworth

Translation © Martin Urban, 2026

ISBN 978-80-249-5892-7

Alexu Lloydovi za všechny ty změny
na poslední chvíli.

1

PIPPA

(TEĎ)

„Venku někdo je.“

Stojím u dřezu v kuchyni, ruce mám ponořené v teplé mýdlové vodě. Gabe vedle mě prý utírá nádobí, ale spíš pocucává červené a prozpěvuje si s Édith Piaf. K večeři nachystal kohouta na víně, k čemuž použil každičký kastrol, co v domě máme, ale jestli se mému manželovi něco musí nechat, tak to, že umí navodit atmosféru. Ztlumil světla, zapálil pár svíček, a dokonce vyloudil ten nejlepší francouzský přízvuk, jakého je schopen. Nebýt přítomnosti dětí a mé starší sestry Kat – která sedí u kuchyňské linky –, mohlo to být romantické.

„Kde?“ ptá se Gabe.

Vytáhnu z vody ruku v gumové rukavici a ukážu na okno. Asi to bude nějaká žena, i když si kvůli slunci zapadajícímu za jejími zády nemůžu být jistá. Každopádně mám jasný výhled na postavu vzdálenou nějakých dvacet metrů od našeho pozemku, kde trávník ustupuje písčité pěšině. Sousedi jí říkají „procházka milionářů“ – zaprvé kvůli výhledům za všechny prachy a zadruhé kvůli domům v hodnotě mnoha milionů dolarů, které lemují tuto část útesu. Po druhé straně pěšiny je strmý třicetimetrový sráz na pláž s rozeklanými balvany. Není neobvyklé, že se tu lidi zejména při západu slunce zastavují a kochají se výhledem, ale když se zdrží o něco déle, vždycky se zarazím.

„Támhle.“

Říkám to tichým, pevným hlasem. Kvůli přítomnosti zvídavých čtyřletých dětí si nemůžu dovolit hysterčit.

„Kam jdeš, tati?“ ptá se Freya, když se Gabe natáhne pro bundu.

„Chytat žáby, beruško,“ odpoví, aniž by zvolnil krok.

Gabea to vůbec nerozhodí. Je klasickým příkladem chlapa, který se rozeběhne k hořícímu domu. Možná z něj vyjde jako hrdina. Možná z něj už nevyjde.

„Zavolej policajty,“ řekne mi, když otvírá posuvné zadní dveře.

Sundám si rukavice a pověsím je na kohoutek, aby oschly. Někdy si říkám, jestli bych nechtěla být víc jako Gabe. Větší hrdinka. Místo toho jsem pomocnice. V dobách krizí sestavuju jídelní lístky, zajišťuju nákupy zboží, shromažďuju příspěvky od dárců a předávám informace. Když se loni začaly šířit zprávy o pandemii, členové celé rodiny – moji rodiče, sestra, švagrová a její rodiče – mi volali, protože chtěli znát můj názor na společenský odstup, roušky a očkování. Hltali každé moje slovo a psali si poznámky, jako bych byla epidemioložka, a ne právnička specializující se na závěti a pozůstalosti. Přijala jsem tu výzvu, rozdávala rady z důvěryhodných ověřených zdrojů a potlačovala rodinnou paniku. Ale ten druh nouzové situace, co se právě teď odehrává venku? To je Gabeova parketa.

Z vedlejší místnosti zavolám na policii – situaci moc vysvětlovat nemusím. Od doby, co jsme se do našeho domu na útesu před rokem nastěhovali, jsem takhle telefonovala už sedmkrát. Teď jenom oznámím: „Tady Pippa Gerardová – někdo stojí u srázu,“ a ono to stačí.

Stěží uvěřit, že jsme si tenhle dům kupovali právě kvůli tomu útesu.

„Představ si, že za vlahého večera sedíme venku a pozorujeme, jak se slunce noří do moře,“ říkal Gabe, když jsme dům spatřili poprvé. „Hotový sen.“

A jako sen to skutečně vypadalo. Dům na útesu v Portsea, ospalém přímořském městečku vzdáleném pár hodin jízdy od Melbourne, posledním v řadě čím dál tím exkluzivnějších pobřežních lokalit na samém cípu poloostrova Mornington? Zdálo se nepředstavitelné, že bychom si tam mohli nějakou nemovitost dovolit, i kdyby to spíš než jedno z okolních sídel vybudovaných z pískovce měla být chajda na spadnutí. Když jsme zjistili, že si dům ve skutečnosti dovolit můžeme, byl to pro nás šok. Jelikož pocházíme z Melbourne, nevěděli jsme o nechvalně proslulém místě zvaném Padák, kde se vysoké útesy těší oblibě těch, kteří si přejí ukončit život. Než jsme si to uvědomili, přilnul k tomuhle místu Gabe natolik, že už se ho nedokázal vzdát.

„Opravdu chceme, aby u něčeho takového byly naše holky?“ ptala jsem se ho. „Jak jim to vysvětlíme? A co když se i ony přiblíží ke srázu?“

„Postavíme plot. A kdyby se ptaly na lidi, kteří k Padáku chodí, prostě jim odpovíme tak, aby to ve svém věku pochopily.“

Gabe argumentoval tak klidně a pragmaticky, že nebylo snadné se s ním přít. Nutno přiznat, že dodržel, co slíbil. Ještě ten den, co jsme se nastěhovali, postavil kolem našeho pozemku plot a varoval holky, že za něj nesmí, pokud s nimi nepůjde někdo dospělý. A za ten rok, co jsme tady, se za plot nevydaly ani jednou a rozhodně nikoho neviděly skočit dolů. Ani nemohly, protože těch sedm duší, co od našeho příchodu ke srázu zavítalo, od něj zase odešlo po svých. Gabe je všechny zachránil.

„Co jim říká?“ vyzvídá Kat, která si stoupne k oknu vedle mě. Dnes byla v práci, a tak její tepláková souprava a chlupaté pantofle podivně nekorespondují s nalíčeným obličejem. Poprvé je u toho, jak někdo zavítal k Padáku, a z té dramatické situace je navzdory snaze o adekvátně vážný výraz očividně nadšená.

„Ptá se jich, jestli může s něčím pomoct. Nebo jestli se jim líbí ten výhled. Na cokoli, co je vytrhne z úvah a vrátí do skutečného světa. Potom se s nimi pokusí dát do řeči.“

Díváme se, jak Gabe dojde k té ženě, která se k němu otočí. Není tak blízko srázu, jako příchozí obvykle bývají, což je – doufám – dobré znamení.

„Ptá se jich na výhled?“ ujišťuje se Kat. „A fakt to funguje?“

„Očividně ano.“

Ale obě víme, že na Gabeových slovech ani tak nezáleží. Ti lidé z útesu neodcházejí kvůli něčemu, co říká. Spíš kvůli tomu, kým je. Každý, kdo se s ním setká, se cítí v bezpečí. Jako že ho někdo vnímá. Vždycky jsem si myslela, že by Gabe byl skvělým vůdcem sekty. Nebo prodejcem ojetin. Minulý týden vyšel o Gabeovi článek v místním plátku: MÍSTNÍ ZACHRAŇUJE U PADÁKU ŽIVOTY. V textu se o něm psalo jako o „andělovi“. Gabe s širokým úsměvem na tváři na útesu taky zapózoval. Se zlatavě opálenou kůží, modrýma očima a pískovými, větrem rozevlátými vlasy vypadal na fotce napůl jako surfař, napůl jako horal.

Vždycky mi vrtalo hlavou, jestli za jeho schopností přesvědčit lidi, aby radši zvolili život než smrt, stojí jeho vzhled. O tom, že je Gabe atraktivní, se přesvědčuju každý den – nikoli pohledem na něj samého, ale tím, co o něm každý říká.

„Jak se ti povedlo klofnout zrovna jeho?“

„Tohle že je tvůj manžel?“

„Je úžasný.“

Ne že bych nebyla hezká. Na střední škole skupinka kluků ohodnotila můj vzhled na 7/10 (za což si vysloužili ohodnocení 10/10 coby kreténi), ale myslím, že známka 7 byla přesná. Mám hezký úsměv, vlnité blond vlasy, postavu s dobrými proporcemi… ale taky nadprůměrně velké čelo a podprůměrně malé oči. Toho, co jsem dostala do vínku, se snažím maximálně využívat, a spolu s nalíčením a vysokými podpatky bych mohla dosáhnout i na známku 8,5. Faktem ale je, že ráno po probuzení většinou vypadám jako Shrek, zatímco Gabe vylézá z postele s vizáží Chrise Hemswortha, a nemá cenu to nijak zapírat.

Gabe s tou ženou o něčem očividně živě debatuje a gestikuluje ještě nápadněji než obvykle.

„Co se stane, když se ti lidi o výhledu bavit nechtějí?“ ptá se Kat.

Pokrčím rameny. „Tomuhle problému jsme naštěstí ještě čelit nemuseli.“

Poprvé jsme někoho u srázu spatřili jednoho dne v brzkém letním odpoledni, kdy si naše holky hrály v nafukovacím bazénku na trávníku, protože se nám s Gabem nechtělo absolvovat těch milion schodů dolů na pláž. To jsme se do domu na útesu zrovna nastěhovali. Bylo slunečno, od vody slabě pofukovalo. Popíjeli jsme s Gabem gin s tonikem a gratulovali si, jak chytré bylo zakotvit tady u moře.

„Mami,“ ozvala se tenkrát Asha, „ten pán je moc blízko u okraje. Mohl by spadnout.“

Podívala jsem se, kam ukazovala prstíkem. Ten muž doopravdy stál moc blízko srázu. Prsty nohou měl už přes okraj a pravou rukou se přidržoval tenké větvičky čajovníku. Ta ho nezachrání. Kdyby udělal krok, vyvrátil by strom i s kořeny.

„Holky, mám dojem, že jsem v mrazáku zahlídl zmrzku,“ řekl Gabe, který situaci pochopil dřív než já. „Možná byste si pro ni mohly s mamkou dojít?“

Klid, který Gabea obestřel, ve mně vyvolal jistotu i paniku zároveň. Odvedla jsem holky dovnitř, posadila je před televizi (jednou z výhod minima povoleného času tráveného u obrazovky je to, že když už televizi zapnete, žádná přírodní ani nepřírodní pohroma od ní děti neodtrhne) a vrhala kradmé pohledy na venkovní scénu z okna kuchyně. Všimla jsem si, že Gabe sedí na trávníku, nejméně deset metrů od útesu. Cizí muž se po chvilce otočil. Řeč Gabeova těla byla uvolněná, jako by neměl nic jiného na práci. O pět hodin později byl stále na stejném místě. Stejně jako ten muž, akorát že tentokrát stál ke srázu zády, povídal – chvíli rozrušeně, chvíli sklíčeně. Šestou hodinu plakal. Když nastala hodina sedmá, Gabe si stoupl a rozpřáhl ruce. A ten muž mu vešel rovnou do náruče. Později mi Gabe vyprávěl, že se ten člověk zadlužil kvůli závislosti na hazardu tak, že se nedokázal podívat manželce a dětem do očí.

„Cos mu vykládal?“ zeptala jsem se.

„Nic moc. Většinou jsem jen poslouchal. Když domluvil, řekl jsem mu, že je mi to líto.“

Po příjezdu policistů jsme dostali napomenutí, že jsme je nezavolali dřív. Ale taky Gabea chválili. Prý to byl učiněný zázrak, aby amatér bez zkušeností dokázal někoho odradit od sebevraždy. Pár z nich dokonce Gabea požádalo o rady. Dnes už vždycky voláme policii okamžitě, ale je to stále Gabe, kdo příchozí odláká od srázu, zatímco já scénu se staženým žaludkem pozoruju z kuchyně a přeju si, abychom ten zatracený dům bývali nikdy nekoupili – přesně jako právě teď.

Za tu chvíli, co tam ti dva jsou, zapadlo slunce. V tomhle ročním období to jde rychle. Ve světle lampy vidím, že ta žena má vlasy stažené do tmavého culíku a na sobě černou prošívanou bundu ke kolenům. Prudce zvedne ruce nad hlavu, jako to dělává Gabe, když jeho fotbalový tým prohraje.

„Už taťka nachytal ty žabky?“

Kat i já se vylekáme a podíváme se dolů. U nohou nám stojí Asha, v ruce ledabyle drží vidličku. Freya postává znepokojeně vedle ní.

„Aha, ještě ne, beruško,“ odpovím.

„Nepotřebuje k tomu vidličku?“ zeptá se a píchá s ní agresivně do vzduchu.

Někdy mě napadá, jestli se nemám bát o její duševní zdraví. Pamatuju si, jak jsem si jednou vyplňovala on-line dotazník na téma „Je váš partner sociopat?“ a měla odpovědět na otázku: „Ubližoval někdy zvířatům?“ Připadala jsem si sama se sebou spokojená, když jsem uvedla, že Gabe zvířata zbožňuje. (No, většinu zvířat. Má zvláštní averzi vůči lamám, což souvisí s jistým incidentem v zoo, ale nikdy by jim neublížil a o to jde.) Co se Ashy týče, přikloním se k názoru, že i kdyby teď ublížila žábě, jednou z toho vyroste. Určitě! Protože jak říkává moje máma: „Všechny malé děti jsou psychopati. Je to potřebná a důležitá fáze jejich vývoje.“ Asi až na případy těch, kteří z toho nevyrostou.

Otočím se zase k oknu. Gabe je k té ženě mnohem blíž, než jak to obvykle dělává. Taky blíž ke srázu. Tohle odporuje pravidlům – jak jeho vlastním, tak policejním. Stát u okraje je riskantní, i když je tam člověk sám. Kusy útesu neustále odpadávají do moře. A když je den jako ten dnešní, přes okraj by mohl netušícího člověka postrčit i obyčejný vítr. Gabe vždycky pravidla svědomitě dodržoval navzdory svojí povaze člověka, co se rozeběhne vstříc hořícímu domu. Zajímalo by mě, jestli je to znamením vývoje situace. Pokud ano, tak to znamení není dobré.

Loupnu pohledem k ulici, jestli už se blíží policie. Nepřijede s houkajícími sirénami ani blikajícími majáky. Stejně jako Gabe dává přednost jemnějšímu přístupu, aby nikoho nepřekvapila ani na něj netlačila.

„Mami,“ ozve se Freya. „Asha na mě kouká.“

„Asho, přestaň koukat na svou sestru,“ říkám s pohledem stále upřeným k oknu.

Gabe postoupí o krok k té ženě, což je taky proti pravidlům. „Nepřibližuj se k nim,“ vysvětluje mi pokaždé Gabe. „Přiměj je k tomu, aby šli oni k tobě, vstříc bezpečí.“

Když Freya zavřeští, málem omdlím. „Panenko skákavá,“ řeknu potichu, když spatřím hroty vidličky tlačící Freye do stehna a Ashiny velké hnědé bezstarostné oči. Popadnu vidličku. „Asho!“

„No tak, holky,“ řekne Kat. „Budu vám číst. Pojďte si vybrat knížku.“

Otočím se zpátky k oknu. Chvilku trvá, než se ve tmě zorientuju. Když se mi to podaří, nechápu, na co se dívám. Místo, kde předtím stála ta žena, je prázdné. Gabe stojí u okraje útesu sám. Paže má natažené před sebou, dlaně obrácené do prázdna.

2

PIPPA

(TEĎ)

Prudce odtáhnu posuvné dveře. Venku je nepříjemně chladno a zuřivě fouká. Překlusám ve válenkách trávník a projdu brankou. Gabe se od srázu nehnul, i když teď už má ruce v kapsách.

„Gabe,“ řeknu, když jsem tak blízko, aby mě slyšel. „To jsem já, zlato.“

Když se otočí, je děsivě bledý. Téměř jistě utrpěl šok. Ve vzduchu je cítit napětí i jistá křehkost, jako bychom měli šeptat.

„Ona…“ Ukáže ke srázu, jako by tomu nemohl uvěřit. Prohrábne si vlasy.

„Já vím. Pojď odtamtud.“

Nepohne se, tak ho vezmu za předloktí a vedu ho k sobě. Uklidní mě, jakým způsobem jsem převzala velení. Tohle je důvod, proč jsem pomocnice, a ne hrdinka. V takovýchto chvílích svět pomocníky potřebuje. Už teď promýšlím plán. Odvedu Gabea zpátky do domu a připravím mu horký nápoj. Nejlépe slazený. Přehodím mu přes ramena deku, jako se to dělává v televizi. A na internetu pak vyhledám všechno ostatní, co se má v takové situaci dělat.

Vyrazíme k domu, ale uděláme sotva pár kroků, než Gabe klesne na kolena a zvrací do trávy.

Pokleknu vedle něj. Tohle je přesně ta situace, které jsem se obávala. Samozřejmě jsem se bála i o tu nebohou duši, která chtěla ukončit svůj život, ale ještě větší strach mám o Gabea, nebohou duši, která chtěla tu druhou zachránit. Pro Gabea je ten nádherný rozpor typický – je křehký stejně tak jako odvážný. Hrdinu z něj dělá to samé, co ho nutí běžet vstříc nebezpečí a co ho může zlomit.

Déle než rok jsem se zadrženým dechem pozorovala lidi, co se objevovali u srázu, a dumala, jestli tentokrát už to skončí špatně. Ale jak jeden po druhém přicházeli, tak i odcházeli. A s tím, jak Gabe zažehnával jednu krizi za druhou, se začal měnit. Měl jasnější pohled. Vyzařovalo z něj nové sebevědomí – ne to falešné siláctví jako kdysi, ale skutečná radost a spokojenost se sebou samým. Bylo jasné, že objevil své poslání. Nechala jsem se tím strhnout tak, až jsem si začala myslet, že dokáže zachránit každého. Mám podezření, že Gabe to tak vnímal taky, i když by to nikdy nepřiznal. A teď se stane tohle.

Obestře nás řídká mlha. Skrz okno vidím, že dorazila policie. Kat s ní v kuchyni promlouvá a ukazuje ven k nám. Bůhví, co si myslí holky.

Gabe přestal zvracet, aspoň prozatím. Zvedne ke mně hlavu.

„Dobrý?“ ptám se.

Jenže otázka zanikne v mořském příboji a zvuku odsouvání dveří, když se ven hrnou policisti a záchranáři. Všechny je poznávám. Johnno a Aaron, Fiona a Amir. Nejsou to tak docela moji přátelé, ale známí ano. Na sklonku večerů, jako je ten dnešní, jsme spolu vypili nespočet šálků čaje. Dokonce jsem koupila balení English Breakfast poté, co Johnno ohrnul nos nad nabídnutým Lady Grey. Jenže za oněch večerů neskončilo pod útesem něčí tělo, až dnes.

Johnno a Aaron jdou se svítilnami rovnou k okraji srázu. Stejně jako my vědí, že je to zbytečné, přesto to udělají. Nikdo, kdo kdy skočil z Padáku, se nevrátil živý (to jsem četla v novinách, ale stačí pohled na útes, aby to bylo jasné). Každopádně se ti dva asi musejí ujistit na vlastní oči.

„Zkoušeli jste křičet?“ ptá se Aaron.

Oba s Gabem zavrtíme hlavou. Gabe se viditelně třese.

„Je příliv. Budeme muset zavolat vodní záchrannou službu,“ řekne Johnno.

„Poslyšte, Gabe,“ osloví ho Fiona, členka zdravotnických záchranářů, klekne si k němu a přehodí mu přes ramena deku. „Co kdybychom se šli dovnitř napít něčeho teplého?“

Gabe nechá Fionu a Amira, aby mu pomohli vstát.

Když vejdeme dovnitř, slyším, že se napouští vana. Po Kat a holkách není ani stopy, tak za svou sestru v duchu poděkuju štěstěně. Jak znám Ashu, bude nejspíš klást ošemetné otázky, a nevěřím, že by se s nimi kdokoli popasoval lépe než právě Kat.

Fiona a Amir usadí Gabea, stále zabaleného v dece, na gauč a já mu donesu sklenici vody a mokrou žínku, aby si otřel ústa. Zapnu konvici a v kuchyni vyhledám velkou plastovou misku, kterou mu pro všechny případy položím k nohám. Gabe poděkuje přikývnutím, a dokonce se nepatrně usměje, ale stále je znepokojivě bledý.

Po pár minutách vejdou Johnno a Aaron.

„Žádné známky života,“ říká Johnno. „Vodní záchranáři jsou na cestě. Budou ji muset vytáhnout přes pláž.“

„Můžeme s něčím pomoct?“ ptám se.

Zavrtí hlavou. „Brzy dorazí parta z kriminálky. Ještě večer udělají maximum možného – nafotí místo činu, sejmou otisky prstů… pokud tedy bude co snímat. Možná se ráno zase vrátí, za světla.“

Všichni smutně přikyvujeme. Dumám, co si o tom budou myslet holky, když se to v domě bude jen hemžit policisty.

„Od vás budu potřebovat výpověď, Gabe,“ dodá Johnno po chvilce. „Zvládnul byste to teď? Lepší je mít to za sebou dřív.“

Když Gabe přikývne, přitáhne si Johnno zpod jídelního stolu židli a posadí se. Stejně tak i Aaron. Gabe zůstane na gauči. Já každému donesu šálek čaje.

„Takže – co se stalo?“ ptá se Johnno. „Řekněte to vlastními slovy. Dejte si načas.“

„U útesu jsme zahlédli nějakou ženu. Nevím, kolik bylo hodin, ale Pippa vám volala, jakmile jsem vyšel ven.“ Gabe zírá přímo před sebe na konferenční stolek, prsty má propletené. „Když jsem přišel blíž, zeptal jsem té ženy, jestli jí můžu nějak pomoct.“

Johnno vezme šálek a fouká na hladinu, aby čaj ochladil. „Můžete tu ženu popsat?“

„Tmavé vlasy, culík. Celá v černém. Černé kalhoty. Černá prošívaná bunda.“

„Mladá, nebo stará?“

„Poměrně mladá… Možná pětatřicet? Čtyřicet? Možná dokonce padesát. Byla… zachovalá. Takový ten typ – nejdřív vám připadá mladá, ale pak si uvědomíte, že je starší, než jste si mysleli, chápete?“

Johnno chápavě přikyvuje. Laskavý Johnno. Myslím na to, kolikrát se musel objevit u někoho na zápraží za mnohem horších okolností, než jsou tyto. V situacích, kdy musel lidem oznamovat špatné zprávy, že přišli o milovanou osobu. Což mi připomíná, že se někdo brzy dozví špatnou zprávu o té zachovalé ženě ve věku od pětatřiceti do padesáti let. Bude to manžel, partner… možná dokonce potomek?

Johnno si něco poznamená, pak pozvedne zrak. „Řekla vám, jak se jmenuje?“

Gabe zavrtí hlavou.

„Takže co se stalo?“

Gabe se zadívá na svůj šálek čaje, ale do ruky ho nevezme. „Říkala, že jí byl manžel nevěrný.“

Johnno si to zapíše. „Zmínila jméno? Toho manžela?“

„Ne.“ Pak Gabe pokračuje: „Nebylo jí rozumět, kvůli tomu větru. Myslím, že si povětšinou stěžovala na svého muže. Popošel jsem blíž, abych zjistil, jestli se s ní dá promluvit. Jenom se otočila a…“ Nadechne se, zavře oči. „Stalo se to tak rychle. Jednu chvíli tam byla, a pak… výkřik… a byla pryč.“

Na chvilku se rozhostí ticho, uctivé mlčení. Johnno si něco zběsile poznamenává do zápisníku. Po dalších několika vteřinách znovu pozvedne zrak.

„Takže ona vykřikla, jo?“

Gabe se zamračí, pak o tom zřejmě opět uvažuje. „Tedy… myslím, že ano. Mohl to být vítr. Upřímně řečeno to mám celé trochu v mlze.“

„Proč?“ ptám se Johnnoa. „Je to neobvyklé?“

„Nutně ne. Ale za poznámku to stojí.“ Johnno si informaci náležitě zapíše. Když zvedne hlavu, zeptá se: „Ještě něco, co by mohlo být důležité?“

Gabe svraští čelo, zdá se, že o tom přemýšlí. Po chvilce zavrtí hlavou. Zavře oči.

Johnno odloží propisku. „Nemůžete za to, příteli. Zcela upřímně – je skvělé, že jste jich tolik zachránil. Nevyčítejte si to, dobrá?“

Gabe přikývne, oči má pořád zavřené. Když po mně Johnno střelí pohledem, taky přikývnu.

„Takže, měli bychom jít to místo zajistit,“ prohlásí, načež si s Aaronem stoupnou. Johnno položí poznámkový blok před Gabea. „Pročtěte si tu výpověď, a jestli je podle vás pravdivá, dole ji podepište a uveďte datum.“

Dvojice mužů kráčí k zadnímu vchodu. Ještě než odtáhne posuvné dveře, Johnno se zastaví. „A vy jste nic neviděla, že ne, Pippo?“

Zjevně ho až se zpožděním napadlo se zeptat. Sice na mě kouká, ale jen tak mimochodem, jako by už byl myšlenkami jinde.

Ta otázka mě překvapí. Je dostatečně přímá, ale nevím, jak na ni odpovědět. Faktem je, že jsem opravdu něco viděla. Gabea, jak s tou ženou u okraje útesu mluví. Sledovala jsem, jak prudce zvedla ruce nad hlavu, i to, jak k ní udělal krok. Pak už jsem ho tam spatřila stát samotného s nataženýma rukama, dlaněmi namířenými dopředu. Čím víc o něm přemýšlím, nacházím na tom postoji něco znepokojivého. Nedokážu to dostat z hlavy. Gabe měl ruce v takové pozici, v jaké byste je drželi, kdybyste do někoho strčili.

Johnno na mě stále hledí a čeká na odpověď. Gabe má nadále svěšenou hlavu, v ruce svírá policistův zápisník, oči má zase zavřené.

„Ne,“ řeknu. „Nic jsem neviděla.“

3

PIPPA

(TEĎ)

Lhala jsem policii. Nezáleží na tom, kolikrát si to připomenu, pořád to nemůžu pochopit. Lhala jsem policii. Proč jsem to udělala?

Je to nepochybně celkem běžné, soudě dle televizních seriálů o policejním vyšetřování. V každém, který jsem viděla, nejméně první tři podezřelí v něčem zalžou. Obvykle se to týká milostného poměru. Nebo jiného méně závažného hříchu. Jenže já nic neskrývám. A přesto se to stalo.

Nejsem typ člověka, který lže policii. Jsem ztělesněním řádného občana. Nemám nezaplacené pokuty. Na místech pro rodiny s malými dětmi jsem přestala parkovat, jakmile holky odrostly kočárku. Když jsem našla peněženku plnou bankovek, odevzdala jsem ji ihned na policii, přestože jsem tehdy studovala a peníze moc potřebovala. A co je důležitější, jsem právnička. Chápu, jak je pravdomluvnost důležitá, a vím, že poskytnout policii falešnou výpověď odporuje zákonu. S náhlým zděšením si uvědomím, že by mě kvůli tomu mohli vyškrtnout z advokátní komory. Mohla bych přijít o možnost vykonávat právní praxi. A kvůli čemu? Gabe přece neudělal nic špatného!

Je devět večer, skládám u konferenčního stolku prádlo, zatímco na zahradě se to policisty jen hemží. Vyšetřovatelé dorazili před hodinou spolu se státní záchrannou službou, která postavila stany a instalovala obrovské světlomety. Zřejmě jsou tu i záchranáři od policie. Jak se ukazuje, vytahování těla zpod útesu v noci, za deště, vichřice a během odlivu není nic snadného.

Jakmile byly holky uložené do postelí, Kat odešla s příslibem, že se ráno vrátí. Gabe běhá za policisty, zapíná venkovní osvětlení, nabízí horké nápoje a deštníky. Na mě zbývá prádlo. Za běžných okolností je pro mě skládání prádla protilátkou na úzkost, ale dnes večer to nefunguje. Už jsem uklidila hračky a vyluxovala. Myčka běží. Způsoby, jak se upokojit, docházejí.

„Jsi v pořádku?“ ptám se Gabea v pravidelných intervalech, když spěchá udělat to a pak zas tohle. Přikývne. Předpokládám, že nemá co říct. Na to, aby byl v pořádku, je příliš brzy. Bude mu nějakou dobu trvat, aby události zpracoval. Mým úkolem je zajistit mu veškerou potřebnou podporu. Naslouchat. Radit. Možná mu doporučit jógu? Máma mi nedávno vyprávěla o „józe smíchu“, kterou praktikuje skupina, ke které se přidala ve středu ráno na pláži. „Banda bláznivých ženských se mohla počůrat smíchy,“ říkala. Zrovna tuhle jógu bych Gabeovi nejspíš nedoporučovala.

Možná bychom mohli jít na kurz meditace? A praktikovat tu věc, o které každý mluví… všímavost! Nebo bychom mohli zkusit omalovánky pro dospělé. Kdyby to nefungovalo, přenechali bychom je holkám. Ale mě vybarvování vždycky přišlo docela uklidňující – udržovat všechny ty hezké barvičky hezky ohraničené. Zapnu tedy internet a nějaké omalovánky objednám, taky novou sadu pastelek. Sice mě to nezbaví nervozity úplně, ale aspoň trochu.

Je skoro půlnoc, když policie potvrdí nalezení těla, oběť je skutečně po smrti. Zbytek práce policisti odložili na ráno, až bude bezpečnější v ní pokračovat, i když pár „hlídek“ tu zůstane přes noc, aby zajistili místo činu.

„Gabe,“ řeknu poté, co zamávám všem kromě hlídky na rozloučenou, ale než můžu pokračovat, zvedne ruku.

„Můžu se… osprchovat?“ ptá se. „Pak si můžeme promluvit.“

Přikývnu, protože jak bych mu, nebožákovi, mohla odepřít sprchu po tom, co všechno prožil? Unaveně se plahočí do koupelny, tak obcházím dům, zamykám dveře a zhasínám světla. Venku slyším dunět příboj. Gabe často říká, jak ho ten hluk uklidňuje, jenže mě vždycky připadal zlověstný. Tuhle noc je to ten nejděsivější zvuk na světě.

Zkontroluju holky, které leží napříč na Freyině posteli, bříška se jim současně zvedají a klesají. Asha má přes sestřin obličej položenou paži a nohy mají propletené tak, že potmě nedokážu určit, jaká patří které. Nikdy mi nepřestane dělat radost, že se ráno probouzejí v jedné posteli, ačkoli je ukládáme do dvou – podle mojí mámy tenhle zvyk podědily po mně a Kat.

Na mobilu mi cinkne zpráva a po ní ještě druhá, a aniž bych se podívala na displej, tuším, že jsou od mámy s tátou. Kat je informovala, co je nového. Oba jsou sovy a dělají si starost.

Zběžně pohlédnu na displej.

Máma: Kat nám řekla, co se stalo.
Obejmi za mě Gabea a dej mu pusu.

Táta: Pozdravuj ode mě toho hrdinu.
Ráno se stavíme.

Ze vztahu rodičů a Gabea mám velkou radost. Když si mě vzal za ženu, nejen že se stali jeho tchánem a tchyní, ale i rodiči, za což byl Gabe obzvlášť vděčný, jelikož jeho vlastní rodiče už nežili. Před půl druhým rokem, když naše životy dosáhly samotného dna, to byli právě mí rodiče, kteří nás podporovali a pomohli nám vybudovat nový život u moře – se mnou coby živitelem rodiny a Gabem coby hlavním pečovatelem o holky.

„Každý by měl dostat šanci začít znovu,“ říkávala tehdy máma, i když nikomu konkrétnímu.

A přesně to jsme udělali. Nemělo mě tenkrát překvapit, že se k našemu stěhování k moři přidali v duchu vzájemné závislosti máma, táta, Kat i její manželka Mei a našli si bydlení v docházkové vzdálenosti od našeho domu. Moje rodina to s pospolitostí myslela vždycky vážně, ale tohle bylo něco velkolepého i na naše poměry. Jak máma vždycky říká: „Rodina je hustší než voda.“

Jakpak by ne. Domnívám se, že právě z toho důvodu se mi nechtělo dávat policii jakoukoli informaci, která by vrhla na Gabea špatné světlo, přestože vím, že nic zlého neudělal. Od chvíle, co jsme se přestěhovali k moři, je z něj jiný člověk – lepší. Dokonce ještě lepší, než v co jsem si dovolila doufat. Je jako někdo, kdo se vzdal drog nebo našel Boha – nebo obojí. Je to jen pár dní, co jsem se na něj podívala a pomyslela si: „Napravil ses.“ Samozřejmě jsem to neřekla nahlas. Věřit, že se lidé můžou „napravit“, je nebezpečná představa. Dodává mladým ženám odvahu zůstat ve vztahu s muži, „kteří se jen občas trošku rozzlobí“. A přesto se někdo napravit dá. Gabe je toho živoucím důkazem.

Proto vím, že bude existovat důvod, proč měl Gabe tak zvláštně natažené ruce před sebou. Až mi to vysvětlí, zažiju ten velkolepý pocit, kdy mě zaplaví úleva. Potom se budeme držet za ruce, usneme a zítřek zvládneme ustát spolu. Těším se na to! O to víc jsem zklamaná, když vejdu do ložnice a vidím, že stále oblečený i obutý Gabe tvrdě spí na přehozu postele.

4

AMANDA

(poté)

Tak, a je to. Jsem mrtvá.

Policisti vytahují z vody moje tělo. Je to očividně namáhavý proces, navíc vyšli ze cviku.

Slyšela jsem někoho říkat, že nejtěžší je vyrovnat se se smrtí milované osoby, o kterou přijdete bez předchozího varování. Souhlasím, že je to náročné. Ale teď můžu potvrdit, že stejně traumatické je být tím, o koho bez předchozího varování přijdete. V setině vteřiny. Jednu chvíli jste tady, ale vzápětí jste pryč – vytrhnutí z jednoho světa do dalšího, jako by vás někdo vyrval chirurgickými kleštěmi z lůna. Až na to, že místo aby mě ten někdo umístil do matčiny náruče, jsem tu sama.

Ten okamžik smrti byl jednoznačný. Žádné zpomalování času, žádné světlo na konci tunelu, žádná chvilka, během které bych si mohla vybrat. Naprosto žádné rozhodování. Pouze třesknutí, jako když se tříští sklo, bezbolestné, čisté. Než jsem si uvědomila, co se děje, bylo po všem. Uvědomuju si, že na smrti nic děsivého není. Žádná bolest ani utrpení, aspoň fyzické. A přesto pociťuju horečnatou touhu prorvat se zpět. Protože na rozdíl od nespočtu lidí, co na tohle místo přišli přede mnou, jsem sem nepřišla umřít.

5

PIPPA

(TEĎ)

Když se vzbudím, stále prší. Užiju si tři požehnané vteřiny klidu, než mě polije hrůza předchozího večera. Ta žena. Útes. Gabeovy napřažené ruce. Moje lhaní policii. Je zázrak, že jsem vůbec dokázala usnout.

Natáhnu se k lampičce a rozsvítím. Gabeova polovina postele je prázdná, oblečení, které měl večer na sobě, je přehozené přes židli. Nejspíš šel surfovat. Tohle je pro Gabea typické; nejspíš přesně to, co potřebuje. Přesto mám strach, že odstup, který mezi námi udržuje, je opakem toho, co by potřeboval.

Obléknu si župan a zamířím do kuchyně. Zpola prázdný hrnek s kávou na pultě a ztlumený zvuk televize (kanál s předpovědí počasí) jsou důkazem, že tu Gabe byl. Jdu se podívat na podestu za domem, jestli je tam surfovací prkno a neopren – oboje schází, což potvrzuje mou teorii o surfování. Je špatné počasí, ale to ho ještě nikdy nezastavilo.

Vezmu hrnek, vyliju zbytky kávy do dřezu a vložím ho do myčky. Obvykle si brzká rána užívám pro jejich klid – kuchyň je bez poskvrnky, na pracovní desce není binec a podlaha je čistá. Mám čas se postarat o domácnost, než se vzbudí holky. Někdy je to jediná denní doba, kdy jsem sama, a já jsem se naučila si ji vychutnat. Jenže když dneska rezervuju termín očkování pro čtyřleté děti a převádím peníze na poukaz do lázní – dárek pro učitelku ze školky –, zjišťuju, že pozoruju dveře a toužebně si přeju, aby se Gabe vrátil.

„To, jak miluješ svýho muže, není normální,“ řekla mi nedávno Sasha Milinkovicová. Byly jsme na kvízovém večeru, abychom vybraly peníze na nové ekologické hřiště ve školce. Gabe se dobrovolně nabídl, že vystoupí v uspořádané talentové soutěži. Když hrál na kytaru a zpíval „Annie’s Song“ od Johna Denvera, rozbrečela jsem se. Nejspíš za tím byly ty tři sklenice chardonnay. Navíc tuhle písničku miluju. Ale když jsem si utírala oči, všechny mi to daly náležitě sežrat.

„Taky bych brečela, kdyby zpíval Stew,“ prohlásila Emily Kentová. „Ale z jinýho důvodu.“

Všechny kolem se rozesmály. Musím přiznat, že byly chvíle, kdy jsem se kvůli hlubokému obdivu ke Gabeovi cítila odtržená od ostatních. Kamarádství žen dobromyslně pomlouvajících své muže, přičemž se předhánějí, která má toho nejhoršího, má něco do sebe.

„Stew že vzal děti do mekáče? To Dave je nechal o hladu čtyřiadvacet hodin! Když jsem se vrátila domů, Lenny chodil do spíže loupit krekry!“

„Takže děti měly aspoň krekry? To ty moje musely žít jen ze vzduchu!“

Tu a tam jsem zkusila v zájmu přátelství taky přispět do diskuze: „Gabe včera večer zapomněl koupit mléko,“ nebo: „Obul Ashe každou botu jinou!“ ale pokaždé to vyznělo poněkud suše.

Bylo by arogantní říkat, že je naše manželství lepší než ta ostatní. Arogantní a – přiznejme si – směšné vzhledem k naší společné minulosti. Ale je to zkrátka pravda. Jde o způsob, jakým se na mě Gabe dívá, i když se třeba jen procházíme po zahradě v teplákových soupravách – jako bych byla ta nejkrásnější, nejzajímavější žena na světě. Jde o způsob, jakým se mě dotýká, i když nejsem osprchovaná nebo mám po dětech povadlou, nepevnou kůži – bez zaváhání, jako bych byla jeho nejvytouženější dárek. Jde o způsob, jakým se vrhá na mou obranu, téměř mimoděk, když slyší někoho říkat něco, co by se dalo vnímat jako kritika mojí osoby. Ohněm jsme si prošli možná víckrát než jiné páry. A já na naše manželství nahlížím jako na odměnu za to, že jsme to přetrpěli.

Zavřu notebook a podívám se na hodinky: 6.44. Pak přejdu po špičkách chodbu a nahlédnu do dětského pokoje. Vždycky je to boj, dostat holky večer do postelí, na druhou stranu bývají ráno ospalé a často vstanou až těsně před osmou s rozcuchanými vlasy a pomačkanými tvářičkami. Není to poprvé, co toho využívám. Během léta jsme si takhle brzy ráno s Gabem mohli občas jít zaplavat. Jindy jsme zabili čas tím, že jsme zůstali v posteli.

Zjišťuju, že holky tvrdě spí, o čemž svědčí nesourodé pochrupování. Když se ujistím, že jsou stále mimo, vyklouznu zadním vchodem ven. Zamknu za sebou a jdu po pěšině ke schodům, které vedou dolů na pláž. Déšť teď připomíná spíš mlhu. Na mořském vzduchu něco je – sice to říká každý, ale od chvíle, co jsme se sem přistěhovali, to můžu potvrdit. „Člověk nemůže jít na pláž, aniž by se po návratu cítil o něco líp,“ prohlásila jsem nedávno, jako by to byla všeobecná pravda. Ale pochybuju, že by se mnou souhlasila ta žena ze včerejšího večera.

Gabe stojí na balvanu a upřeně hledí přes oceán. Neopren má shrnutý k pasu, takže vypadá, jako by vystoupil ze stránky surfařského magazínu. Jsem natolik blízko, abych zaznamenala hladkou opálenou kůži na svalnatých zádech, když vtom si všimnu, že mu z prstů vyklouzne nějaká stříbrná drobnost.

„Něco ti upadlo,“ řeknu na pozdrav.

Polekaně se otočí. Má zarůžovělý obličej, jako by plakal.

„Ach jo, zlato.“ Dotknu se jeho ramena. „Svěř se mi.“

Trhne sebou, opět se zadívá na oceán. „Jenom jsem přemýšlel, co jsem mohl udělat jinak. Pořád si to v duchu dokolečka přehrávám a dumám, co jsem pokazil.“

Obejmu ho kolem pasu. Dokonce i tady na chladném vzduchu cítím teplo jeho těla a vnímám, jak mu tepe srdce. „Nebuď na sebe takový.“

„Nechtěla mě poslechnout. Byla tak rozčilená. Nedokázal jsem jí to vymluvit.“ Jednou rukou si tře spánek. „Možná jsem měl… nevím… zkusit sehnat pomoc.“

„Ta už byla na cestě. Udělal jsi dobře, že jsi zůstal u ní.“

O kus dál na pláži venčí psa nějaký muž. Přemýšlím, jak asi musíme vypadat, když tam za deště stojíme v objetí na balvanu.

Gabe si otře předloktím obličej, pak se usměje. „Promiň. To bude dobrý.“

„Je v pořádku, když to dobrý není, Gabe.“

„Já vím. Ale bude. Pracuju na tom.“

Předpokládám, že na tom pracuje po svém. Šel si zasurfovat, nadýchat se čerstvého vzduchu. Gabea vychovávala jen matka, která byla přesvědčená, že veškeré problémy světa vyřeší čerstvý vzduch a sport. V mnoha případech to tak je. Ale vzhledem k jeho problémům jsem Gabea dříve povzbuzovala, aby na sobě víc pracoval, i když už je dospělý. A právě tohle je jeden z případů, kdy podle mě pouhý čerstvý vzduch a sport úplně nestačí.

„Nechceš, abych ti domluvila sezení s Thelmou? Už je to několik týdnů, co ses s ní viděl naposledy.“

Když o tom teď přemýšlím, tak už to jsou měsíce. Když jsme se přistěhovali k moři, Gabe se s Thelmou vídal každý týden. Je to místní psycholožka, milá a praktická šedesátnice s bujnými šedivými vlasy a fialovými brýlemi na řetízku. Gabe si s ní opravdu rozuměl. Jenže po několika měsících terapie se přestěhovala zpátky do Melbourne a sezení se mohla uskutečňovat pouze přes zoom. Vzpomínám si, jak se Gabe zmínil, že přes počítač je pro něj spolupráce s psycholožkou náročnější. Zakrátko jejich on-line sezení nejspíš ustala.

„Jo, jasně,“ řekne Gabe. Ale nevím, jestli jen proto, aby mě upokojil.

Vezme mě za ruku a proplete si se mnou prsty. Dívám se, jak jsou propojené. Pohled zblízka na jeho ruku mi připomene, co jsem včera večer viděla. To, v jaké pozici měl dlaně vteřinku poté, co ta žena spadla z útesu.

„Gabe,“ řeknu po chvilce. „Nevím, jestli je vhodná doba se ptát… ale viděla jsem tě z okna potom, co ta žena skočila dolů. Ruce jsi měl…“ Vyprostím prsty ze sevření a předpažím s dlaněmi obrácenými k manželovi. „Takhle.“

Gabe mi chvíli pozoruje ruce, pak se zase zadívá na vodu. O jeho provinilém výrazu není pochyb.

„Zkoušel jsem ji chytit.“

Nemůžu nezalapat po dechu. „Gabe!“

„Já vím… Vím, že to dělat nemám, ale… když vidíš někoho vrhnout se ze skály přímo před tebou, nemůžeš si pomoct.“

„Skoro jsem ji měl. Stála přímo tam.“ Zavře oči.

„Promiň, Pippo. Moc mě to mrzí.“