Přeložil Roman Lipčík

THE SOUTHERN BOOK CLUB’S GUIDE TO SLAYING VAMPIRES

Copyright © 2020 by Grady Hendrix

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Roman Lipčík

Copyright © 2026 for Cover by Liz Wheaton

Copyright © 2026 for Cover design by Andie Reid

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-1023-0

Amandě...

ať jsou tvoje kusy roztroušené kdekoli

AUTOROVA POZNÁMKA

Před několika lety jsem napsal knihu Exorcismus mé nejlepší kamarádky o dvou dospívajících děvčatech z Charlestonu v Jižní Karolíně roku 1988, kdy vrcholila satanistická panika. Dospěly k podezření, že jednu z nich posedl ďábel, což vedlo k sérii neblahých událostí.

Román jsem psal z pohledu teenagerů, a proto rodiče, kteří v něm vystupovali, působili nesnesitelně, jelikož když dospíváme, rodiče nám takoví připadají.

Ten příběh má ale i jinou verzi, prožívanou z pohledu rodičů: jde v ní o to, jakou bezmoc zakoušíte, když se vaše dítě ocitne v nebezpečí.

I tento příběh jsem toužil napsat, takže vznikl Průvodce jižanského čtenářského klubu zabíjením upírů. Nejde o pokračování Exorcismu mé nejlepší kamarádky, odehrává se ale o pár let později ve stejném prostředí, v němž jsem dospíval i já.

Když jsem byl malý, nebral jsem mámu vážně. Byla to žena v domácnosti, členka čtenářského klubu, a stejně jako její přítelkyně byla neustále na nějakých pojížďkách, ke kterým se vždycky naskládaly všechny do jednoho auta, a nás nutila dodržovat nesmyslná pravidla. Působily prostě potrhle. Dnes si uvědomuju, co všechno měly na starosti a já o tom neměl nejmenší potuchy. My jsme si bezstarostně dováděli a mámy za nás schytávaly rány, protože takhle jsou věci uspořádané: jako rodič snášíte bolest, aby ji nemusely snášet vaše děti.

Tato kniha je i o upírech, což je pro Ameriku symbolický archetyp: neukotvený jedinec v džínsech, který se potuluje od města k městu, nemá žádnou minulost, žádné vazby. Vzpomeňte Jacka Kerouaka, vzpomeňte westernového Shanea, vzpomeňte Woodyho Guthrieho. A vzpomeňte Teda Bundyho.

Upíři jsou totiž prapůvodní sérioví vrazi, zbavení všeho, co je dělá lidmi – nemají přátele, nemají rodinu, děti, nikam nepatří. Mají jen neukojitelný hlad. Musí se znovu a znovu krmit, ale nikdy nejsou sytí. V této knize chci postavit člověka, který nemá odpovědnost vůči ničemu a nikomu s výjimkou vlastní nenasytnosti, proti společenství žen, jejichž životy utváří bezpočet závazků. Rozhodl jsem se postavit Drákulu proti vlastní mámě.

Jak zjistíte, není to rovný boj.

PROLOG

Toto líčení končí v záplavě krve.

Příběhy zpravidla v krvi začínají: dítě s vřískotem vyrvané z dělohy, smáčené v hlenu a záplavě matčiny krve. V dnešní době ale nenajdeme moc takových příběhů, které končí v krvi. Většinou se vracíme do nemocnice a odcházíme v poklidu a v suchu, mezi lékařskými přístroji. Zpravidla se tak děje po infarktu na příjezdové cestě k domu, po mrtvici na zadní verandě nebo pozvolným uvadáním na rakovinu plic.

Náš příběh začíná u pěti malých děvčátek, z nichž se každé narodilo v cákancích matčiny krve, načež ho omyli, osušili, aby později dorostlo v mladou dámu, způsobilou k partnerským dovednostem. Stane se z ní dokonalá manželka a odpovědná matka, která pomáhá svým dětem s úkoly a pere, dochází do zahradnického kroužku při místní farnosti a v jiném kroužku hraje se sousedkami bunko. Její děti chodí do soukromých škol a do tanečních.

S takovými ženami jste se určitě už setkali. Scházejí se ke společným obědům a smějí se tak hlasitě, aby je v restauraci slyšeli všichni hosté. Stačí jediná sklenka vína a chovají se jako husy. Utrhnout se z řetězu znamená v jejich představách pořídit si svítící vánoční náušnice. Dokážou se mučit dalekosáhlými úvahami, jestli si mají objednat dezert.

Jména podobných spořádaných občanek se v místních novinách objeví pouze třikrát: když se narodí, když se provdají a když zemřou. Ale jsou to vlídné hostitelky. Projevují velkodušnost vůči těm, jimž štěstí tolik nepřálo. Svých manželů si váží a svoje děti hýčkají. Chápou, jak je důležité používat při stolování porcelánový servis, uvědomují si, jaká odpovědnost jim vyvstala tím, že zdědily rodinné stříbro po prababičce, a znají hodnotu kvalitního povlečení.

A až náš příběh dospěje k závěru, budou všechny samá krev.

Zčásti to bude jejich krev, zčásti cizí. Ale bude z nich odkapávat. Budou v ní plavat. Budou se v ní topit.

Housewife (s.) – hospodyňka, žena v domácnosti; nevýrazná, žena či dívka bez specifických schopností

Oxfordský slovník angličtiny, souborné vydání, 1971

ROŇ SLZY, ZEMĚ MILOVANÁ

Listopad 1988

KAPITOLA 1

V roce 1988 vyhrál George H. W. Bush prezidentské volby tím, že voliče vyzval, aby věřili tomu, co jim slibuje, kdežto Michaelu Dukakisovi volby prohrála projížďka v tanku.

Doktor Huxtable z televizní show Billa Cosbyho byl táta roku, Kate a Allie ze stejnojmenného seriálu byly mámy roku a čtveřice postarších „zlatých děvčat“ z jiného seriálu se stala pro každého babičkami roku. McDonald's ohlásil, že otevírá první provozovnu v Sovětském svazu, všichni kupovali knihu Stephena Hawkinga Stručná historie času a nikdo ji nečetl, na Broadwayi měl premiéru Fantom opery a Patricia Campbellová se chystala zemřít.

Nalakovala si vlasy, nasadila náušnice, rtěnkou přetřela rty, ale když na sebe pohlédla v zrcadle, nespatřila devětatřicetiletou ženu v domácnosti se dvěma dětmi a zářivou budoucností, ale uviděla mrtvolu. Pakliže nevypukne válka, nestoupnou hladiny oceánů nebo se Země nezřítí do Slunce, proběhne dnes večer pravidelné setkání literárního spolku v Mt. Pleasant a ona neměla přečtenou knihu pro tento měsíc. To znamenalo, že za necelých devadesát minut předstoupí před místnost plnou žen a bude je vybízet k diskuzi o knize, kterou nečetla.

Román Roň slzy, země milovaná si doopravdy přečíst chtěla, jenže pokaždé, když vzala knihu do ruky a přečetla větu Z Ixopa vede do kopců taková okouzlující cesta, sjela Korey i s kolem z mola, protože se domnívala, že šlape dost rychle na to, aby nad vodou přeletěla na protější břeh, nebo zapálila bratrovi vlasy, protože chtěla zjistit, jak blízko může přiložit hořící zápalku, než chytnou. Anebo strávila celý víkend tím, že komukoli, kdo k nim zavolal, vysvětlovala, že maminka nemůže přijít k telefonu, protože umřela. Patricia se to dozvěděla, teprve když k nim začali chodit přátelé s kastrůlky domácích pokrmů, aby vyjádřili soustrast.

Než se jí podařilo zjistit, čím cesta vedoucí z Ixopa tak okouzlovala, buď zahlédla, jak Blue proběhl před okny verandy docela nahý, nebo si uvědomila, že v domě je tak neobvyklé ticho, protože ho zapomněla v knihovně dole ve městě. Musela pak běžet k autu, hnát se po mostě zpátky a modlit se, aby chlapce neunesla sekta moonistů. Jindy zase kluka napadlo, že musí zjistit, kolik rozinek se mu vejde do nosu (dvacet čtyři). Nikdy se nedozvěděla, kde přesně Ixopo leží, protože se k nim na šest týdnů nastěhovala paní Mary, její tchyně, a garážový pokoj bylo nutné zásobovat čistými ručníky a den co den povlékat postel. Protože paní Mary působilo potíže vylézt z vany, museli do koupelny instalovat taková ta přidržovací madla a bylo na ní sehnat řemeslníka, který to udělá. A taky musela prát, aby děti měly co nosit, a Carter potřeboval mít vyžehlené košile a Korey požadovala nové kopačky, protože je měli všichni, ale oni si je momentálně nemohli dovolit, a Blue nepozřel nic než bílou stravu a Patricia musela každý den připravovat k večeři rýži, takže cesta z Ixopa vedla do kopců bez ní.

Když se před nějakým časem přihlásila do literárního spolku v Mt. Pleasant, připadalo jí to jako dobrý nápad. Že potřebuje občas vypadnout z domu a poznat nové lidi, pochopila v okamžiku, kdy u nich večeřel Carterův šéf a ona se k němu natáhla přes stůl a pokusila se mu nakrájet steak. Knižní klub dával smysl, protože ji bavilo číst. Zvlášť si oblíbila detektivky. Carter nadhodil, že její záliba se odvíjí od toho, že prochází životem, jako by celý okolní svět pro ni byl nepochopitelná záhada, a ona se s ním nepřela. Patricia Campbellová a tajemství tří jídel za den, sedm dnů v týdnu, aniž přišla o rozum. Patricia Campbellová a případ pětiletého dítěte, které na potkání každého pokouše. Patricia Campbellová a záhada, jak zvládnout každý den přečíst noviny se dvěma dětmi a tchyní, která se k vám nastěhovala, když všichni chtějí mít vypráno, dostat najíst, dům potřebuje uklidit a někdo musí dát psovi odčervovací tablety a ty by sis možná měla aspoň jednou za čas umýt vlasy, protože jinak se bude dcera vyptávat, proč vypadáš jako bezďák. Stačilo pár vhodně položených dotazů a dostala pozvání na úvodní schůzku literárního spolku v Mt. Pleasant u Marjorie Fretwellové, která se konala přímo u ní doma.

Knihy pro tento rok určil literární spolek velice demokraticky. Marjorie Fretwellová vyzvala členky, aby vybraly jedenáct titulů ze seznamu třinácti knih, které se jí zdály vhodné. Zeptala se jich, jestli by některá nechtěla navrhnout ještě jiné knihy, všechny však pochopily, že nejde v pravém slova smyslu o otázku. Až na Slick Paleyovou, která jako by trpěla chronickou neschopností chápat finesy společenské komunikace.

„Ráda bych nominovala knihu Jako jehňata na porážku: vaše děti a okultismus,“ ozvala se Slick. „Když teď na Colemanově bulváru otevřeli ten obchod s krystaly a časopis Time dal na titulní stranu Shirley MacLaineovou, která v rozhovoru mluví o svých předešlých životech, potřebujeme podnět k probuzení.“

„O té knize jsem nikdy neslyšela,“ odvětila Marjorie Fretwellová. „Domnívám se tedy, že se vymyká našemu poslání číst velká díla západní kultury. Ještě někdo něco?“

„Ale–“ namítla Slick.

„Ještě někdo něco?“ opakovala Marjorie.

Vybraly knihy z Marjoriina seznamu, přiřadily každou k měsíci, jenž připadal Marjorii nejvhodnější, a podle Marjoriiných návrhů je přidělily jednotlivým referujícím.

Referující vždycky zahajovala schůzku klubu dvacetiminutovou prezentací knihy, pohovořila o pozadí jejího vzniku a o autorovi a pak řídila skupinovou diskuzi. Referující nesměla přidělenou knihu odmítnout nebo ji s někým vyměnit za jinou, jinak by musela zaplatit pokutu, protože čtenářský klub v Mt. Pleasant tady nebyl pro legraci.

Když Patricii začalo být jasné, že knihu Roň slzy, země milovaná nestihne dočíst, zatelefonovala Marjorii.

„Marjorie,“ začala a zároveň přiklopila kastrol s rýží pokličkou a ztlumila plyn. „Tady je Patricia Campbellová. Chci si s tebou promluvit o Roň slzy, země milovaná.“

„Neobyčejně silné dílo,“ poznamenala Marjorie.

„To ano,“ souhlasila Patricia.

„Věděla jsem, že knihu náležitě oceníš.“

„Budu se snažit,“ slíbila Patricia a zároveň si uvědomila, že právě pronesla pravý opak toho, co zamýšlela.

„A vzhledem k současné situaci v Jižní Africe je velice aktuální,“ prohodila Marjorie.

Patricií projel osten zděšení: jaká je současná situace v Jižní Africe?

Když zavěsila, vynadala si za to, jak je zbabělá a pošetilá, a slíbila si, že zajde do knihovny a přečte si, co se o knize Roň slzy, země milovaná píše v Encyklopedii světové literatury. Jenže musela připravit svačiny pro Koreyin fotbalový tým, dívka, která jim hlídala děti, dostala mononukleózu a Cartera poslali nenadále na služební cestu do Columbie, takže mu musela pomoct zabalit. Do toho ze záchoda v garáži vylezl had, kterého musela utlouct hráběmi, a pak Blue vypil lahvičku korekčního laku a ona ho vezla k lékaři, aby zjistila, jestli to není smrtelné (nebylo). Chtěla si vyhledat autora Alana Patona v Encyklopedii knih celého světa, kterou měli doma, jenže svazek s písmenem P jim chyběl. Zapsala si do paměti, že si musejí pořídit novou encyklopedii.

Někdo zazvonil.

„Mamííí,“ zavolala Korey z chodby v přízemí. „Přivezli pizzu!“

Nemohla to už déle odkládat. Byl nejvyšší čas utkat se s Marjorií.

Marjorie si připravila materiály.

„Tady jsem našla aspoň pár článků o současném vývoji situace v Jižní Africe, včetně nedávných nešťastných událostí ve Vanderbijlparku,“ uvítala ji. „Jsem ale přesvědčená, že Patricia nám ve svém referátu Patonovu knihu Roň slzy, země milovaná krásně přiblíží.“

Všechny přítomné se otočily a zadívaly se na Patricii usazenou na Marjoriině obrovské růžovobílé pohovce. Patricia nevěděla, jak to má Marjorie doma zařízené, přišla v květovaných šatech a teď měla pocit, že z ní nikdo nevidí nic než hlavu a ruce vznášející se volně v prostoru. Toužila, aby i je mohla zatáhnout do šatů a nadobro zmizet. Cítila, jak jí duše uniká z těla a pluje u stropu.

„Ale ještě než začne,“ pokračovala Marjorie a všechny hlavy se otočily znovu k ní, „uctěme minutou ticha památku Alana Patona. Když letos zemřel, pro světovou literaturu to byla stejně velká rána jako pro mě.“

Patricii rotoval mozek v hlavě. Spisovatel je tedy po smrti? Zemřel nedávno? V novinách o tom nic nečetla. Co k tomu má říct? Jak zemřel? Zavraždili ho? Roztrhali ho divocí psi? Dostal infarkt?

„Amen,“ pronesla Marjorie. „Patricie, prosím.“

Patriciina duše usoudila, že jí to za to nestojí, a odplula do zásvětí, zanechávajíc svou nositelku na milost a nemilost shromážděným ženám.

Byla tam i Grace Cavanaughová, která bydlela dva domy od ní, s níž se ale viděla jen jednou, a to když u nich Grace zazvonila s dotazem: „Nerada ruším, ale bydlíte tady už půl roku a mě by zajímalo, jestli to, jak vypadá vaše zahrada, je záměr.“

Slick Paleyová prudce zamrkala, obrátila k ní svůj špičatý liščí obličej, visela jí na rtech malýma očkama a ruka s tužkou jí strnula nad poznámkovým blokem. Louise Gibbesová si odkašlala. Cuffy Williamsová pomalu smrkala do papírového kapesníku. Sadie Funcheová se nakláněla dopředu, hryzala sýrovou tyčinku a nespouštěla z Patricie oči. Jediná Kitty Scruggsová se nedívala na ni, nýbrž na láhev vína uprostřed konferenčního stolku, kterou se nikdo neodvažoval otevřít.

„Tak dobrá...“ spustila Patricia. „Knížka Roň slzy, země milovaná se určitě líbí nám všem, nemám pravdu?“

Sadie, Slick a Cuffy přikývly. Patricia vrhla pohled na hodinky a zjistila, že uběhlo sedm vteřin. Mohla by vyčerpat stanovený čas. Nepřerušovala nastalé ticho a doufala, že někdo něco poznamená, jenže pauza se vlekla a Marjorii to přimělo k pobídnutí: „No tak, Patricie...“

„Je nesmírně smutné, že Alan Paton odešel v nejlepších letech svého života a nenapsal víc takových románů, jako je Roň slzy, země milovaná,“ pravila Patricia. Pečlivě volila každé slovo, kterým si klestila cestu vpřed a řídila se u toho přikyvováním posluchaček. „Tato kniha nám totiž zrovna dnes skýtá spoustu aktuálních a významných podnětů, zejména po těch strašlivých událostech ve Vander... Vanderbill... v Jižní Africe.“

Přikyvování zesílilo. Patricia ucítila, že jí duše sestoupila zpátky do těla. Probíjela se dál.

„Chtěla jsem vám povědět o tom, jak Alan Paton žil,“ vykládala. „A také proč tuto knihu napsal, jenže všechna tato fakta nemohou vyjádřit, jak mocný je ten příběh, jak se mě dotkl, jaký příval rozhořčení jsem pociťovala, když jsem jej četla. Patří k tomu druhu knih, které se čtou srdcem, nikoli rozumem. Měla některá z vás podobné pocity?“

Všechny teď svorně přikyvovaly, celý obývák.

„Ano,“ dala se slyšet Slick Paleyová. „Přesně.“

„Jižní Afrika mi nesmírně přirostla k srdci,“ pokračovala Patricia a pak se upamatovala, že manžel Mary Brasingtonové pracuje v bankovnictví a muž Joanie Wieterové má něco společného s burzou, a jsou tedy možná v Jižní Africe investičně zainteresovaní. „Chápu zároveň, že na tuto problematiku existuje mnoho pohledů a uvítala bych, kdyby se na ni chtěla některá z vás podívat z jiného hlediska. V souladu s knihou Alana Patona by tohle neměl být proslov, ale rozmluva.“

Všechny přitakávaly.

Patriciina duše se už usadila na místě. Povedlo se. Přestála to. Marjorie si odkašlala.

„Patricie,“ obrátila se k ní. „Jaký máš názor na to, co román vypovídá o Nelsonu Mandelovi?“

„Je to neobyčejně podnětná výpověď,“ opáčila Patricia. „Jeho postava se nade vším tyčí jako maják, i když je v knize pouze zmiňovaný.“

„To se mi nezdá,“ namítla Marjorie a Slick Paleyová přestala přikyvovat. „Kde jsi o něm našla zmínku? Na které straně?!

Patriciina duše začala opět stoupat k výšinám. Pápá, říkala. Pápá, Patricie. Poraď si s tím, jak umíš...

„Přece jeho svobodomyslný duch,“ zkusila to Patricia. „Prostupuje celou knihu.“

„Když Paton knihu psal,“ mluvila Marjorie dál, „Nelson Mandela ještě studoval práva a byl jen řadovým členem strany ANC. Nevím, jak by román mohl odrážet jeho svobodomyslného ducha, natož aby prostupoval celou knihu.“

Marjorie probodávala Patricii pohledem.

„No ale,“ zaskřehotala Patricia, protože už bylo po ní a po smrti člověku zjevně vyschne v krku. „Jde o to, co chystal. Je z ní znát, co se připravuje. Z té knihy. Co jsme četly.“

„Patricie,“ přerušila ji Marjorie. „Ty jsi tu knihu nečetla, viď?“

Čas se zastavil.

Nikdo se nepohnul. Patricia chtěla zalhat, ale celoživotní dobrá výchova jí vštípila, že něco takového je nehodné dámy.

„Kousek,“ přiznala.

Marjorie vydala hluboký povzdech a zdálo se, že nemá konce.

„Kam jsi došla?“ zeptala se.

„Na první stránku,“ přiznala Patricia a pak začala drmolit. „Mrzí mě to, vím, že jsem ti to měla nahlásit předem, ale děvče, co nám hlídá děti, dostalo mononukleózu a bydlí u nás Carterova matka a ze záchodové mísy vylezl had a vůbec toho na mě bylo tenhle měsíc nějak moc. Nevím, co víc říct, snad jen to, že mě to opravdu hrozně mrzí.“

Okraje jejího zorného pole potemněly. Do pravého ucha se jí zaryl pronikavý hlas.

„No nic,“ pronášela Marjorie ječivě. „Je to hlavně tvoje škoda, protože ses ochudila o jeden z nejnádhernějších románů světové literatury. A nás jsi připravila o možnost sdílet tvůj osobní pohled na něj. S tím se teď nedá nic dělat. Chce se někdo jiný chopit referátu?“

Sadie Funcheová se jako želva zatáhla do krunýře svých šatů značky Laura Ashley, Nancy Foxová vrtěla hlavou ještě dřív, než Marjorie domluvila, a Cuffy Williamsová strnula jako drobný bezbranný tvor tváří v tvář dravci.

„Četl knihu pro tento měsíc vůbec někdo?“ zeptala se Marjorie.

Ticho.

„Nechce se mi tomu věřit,“ mluvila Marjorie dál. „Před jedenácti měsíci jsme se dohodly, že budeme číst velká díla západní literatury, ale ani ne po roce dospějeme do takovéhle situace. Hluboce jste mě zklamaly, jedna jako druhá, bez výjimky. Domnívala jsem se, že všechny v sobě chceme probudit své lepší já, vstřebat myšlenky a představy mimo úzký rámec Mt. Pleasant. Muži s oblibou tvrdí, že žena nejedná chytře, když se snaží být chytrá, vysmívají se nám a domnívají se, že se staráme jen o to, abychom měly dokonalý účes. Jediné knihy, které od nich dostáváme, jsou kuchařky, protože v jejich očích jsme pitomé lehkomyslné hlupačky. A vy jste teď prokázaly, že mají pravdu.“

Umlkla, aby se nadechla. Patricia si všimla, že se jí obočí leskne potem.

Marjorie pokračovala.

„Důrazně vám doporučuju, abyste se všechny doma zamyslely, jestli se příští měsíc chcete společně sejít nad knihou Neblahý Juda a–“

Grace Cavanaughová vstala a přehodila si přes rameno kabelku.

„Grace?“ obrátila se k ní Marjorie. „Ty nás opouštíš?“

„Právě jsem si vzpomněla, že mám schůzku,“ vysvětlovala Grace. „Úplně mi vypadla z hlavy.“

„No dobře.“ Její vysvětlení Marjorii zastihlo nepřipravenou. „V tom ti nemůžu bránit.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo.“

A s těmi slovy vysoká, elegantní a předčasně zešedivělá Grace vyplula z místnosti.

Setkání se tím zadrhlo, ztratilo spád a rozsypalo se. Marjorie se odebrala do kuchyně a zneklidněná Sadie Funcheová ji následovala. Otrávená skupinka postávala kolem malého stolku se zákusky a nezávazně klábosila. Patricia se krčila v křesle, dokud neměla pocit, že si jí nikdo nevšímá, a pak vystřelila z domu.

Spěchala Marjoriinou předzahrádkou, když najednou zaslechla něco, co znělo jako „pojď sem“. Zastavila a rozhlížela se, odkud to přišlo.

„Pojď sem,“ opakovala Kitty Scruggsová.

Kitty stála napůl schovaná za řadou aut parkujících na příjezdové cestě, nad hlavou se jí vznášel oblak modravého dýmu a mezi prsty držela dlouhou tenkou cigaretu. Vedle ní stála Maryellen, jejíž příjmení si Patricia nebyla schopná vybavit, a taky kouřila. Kitty volnou rukou mávla na Patricii, ať se k nim připojí.

Patricia o Maryellen věděla, že je to typická severovýchodňačka z Massachusetts, která se každému představovala jako feministka. Kitty zase byla jedna z těch hromotluckých žen, které na sebe rády navlékají oblečení, jež okolí milosrdně nazývá „srandovní“ – třeba pytlovité svetry s pestrobarevně vyšitými lidskými dlaněmi a plastovou bižuterii. Patricia měla oprávněné obavy, že kdyby se s takovým typem žen sblížila, svedlo by ji to na šikmou plochu, která končí o Vánocích nasazováním plstěných sobích parůžků nebo pobíháním před nákupním centrem s nějakou peticí. Blížila se k nim proto s velkou obezřetností.

„Líbilo se mi, co jsi tam provedla,“ spustila Kitty.

„Měla jsem si na tu knihu udělat čas,“ odpověděla jí Patricia.

„A proč?“ opáčila Kitty. „Je nudná. Neprokousala jsem se za první kapitolu.“

„Musím Marjorii napsat,“ pokračovala Patricia. „Abych se jí omluvila.“

Maryellen na ni mžourala obláčkem dýmu a potahovala z cigarety.

„Marjorie si to zasloužila,“ prohodila a vyfoukla kouř.

„Poslyš.“ Kitty se postavila mezi ně a domovní dveře pro případ, že by je Marjorie pozorovala a dovedla odečítat ze rtů. „Dala jsem dohromady pár lidí, aby něco přečetli a příští měsíc si o tom ke mně přišli podebatovat. Přijde i Maryellen.“

„Na dva čtenářské kluby nebudu mít nejspíš čas,“ přiznala Patricia.

„S tím si nedělej starosti,“ uklidňovala ji Kitty. „Marjoriin klub dnešním dnem skončil.“

„Jakou knihu čtete?“ zeptala se Patricia v naději, že získá důvod, proč nabídku odmítnout.

Kitty sáhla do pytle z džínoviny, který měla pověšený přes rameno, a vytáhla z něj takový ten laciný paperback, jaký se prodává na letištích. „Důkaz lásky: Skutečný případ vraždy z vášně na předměstském sídlišti,“ přečetla titul.

Patricii volba škváru z žánru true crime zaskočila. Kitty ale knihu očividně četla a nesluší se druhé obviňovat z pokleslého vkusu, i když je to pravda.

„To není zrovna četba, kterou bych vyhledávala,“ namítla Patricia.

„Je to případ dvou nejlepších kamarádek, které se navzájem rozsekaly sekerou,“ přiblížila jí Kitty obsah. „Netvrď mi, že tě nezajímá, jak se to stalo.“

„Juda není neblahý jen tak pro nic za nic,“ zabručela Maryellen.

„Ten klub tvoříte jen vy dvě?“ zeptala se Patricia.

„Nazdar, děvčata,“ pípla za nimi Slick Paleyová. „O čem tu debatujete?“

KAPITOLA 2

Kdesi hluboko v útrobách Albemarleské akademie se rozeznělo poslední zvonění toho dne, dvoukřídlá vrata se otevřela a vychrlila zástup děcek připoutaných popruhy k batohům naditým učivem, které jim křivily páteř. Školáci pajdali k parkovišti jako zestárlí trpaslíci sehnutí pod tíhou kroužkových pořadačů a učebnic společenských věd. Patricia zahlédla Korey a zatroubila na ni. Korey zvedla hlavu a dala se do kulhavého poklusu, z něhož Patricii píchlo u srdce. Dcera vklouzla na sedadlo vedle ní a zvedla si na klín batoh.

„Připoutej se,“ připomněla jí Patricia a Korey si zacvakla bezpečnostní pás.

„Jak to, že jsi pro mě přijela?“ zeptala se matky.

„Napadlo mě, že bychom se mohly zastavit ve Foot Lockeru a podívat se po těch kopačkách,“ vysvětlila Patricia. „Říkala jsi přece, že potřebuješ nové. A taky jsem dostala chuť na jogurtovou zmrzlinu.“

Všimla si, jak se dcera rozzářila, a když přejížděly most ve West Ashley, nechala si od ní líčit rozdíly ve fotbalové obuvi spoluhráček. Dozvěděla se, proč chce Korey lisovky a že to musí být kopačky na tvrdý, nikoli měkký povrch, i když hraje na trávě, jelikož boty na tvrdý povrch jsou rychlejší. Když se dcera při řeči nadechla, Patricia poznamenala: „Slyšela jsem, co se stalo o přestávce.“

Korey viditelně povadla a Patricia svých slov okamžitě zalitovala. Jako správná máma to ale přece nemohla přejít mlčením.

„Nevím, proč ti Chelsea před celou třídou stáhla kalhoty,“ pokračovala, „ale to, co udělala, byla zákeřná hnusárna. Jen co přijedeme domů, zavolám její mámě.“

„Ne!“ vyhrkla Korey. „Prosím, moc prosím. To nic nebylo. Nic se mi nestalo. Prosím, mami, nedělej to.“

Patriciina matka se dcery nikdy v ničem nezastala a Patricia chtěla, aby Korey pochopila, že zastání není žádný trest, ale naopak správná věc. Korey však už najednou nechtěla jet do obchodu s botami a mumlala, že nemá chuť na jogurtovou zmrzlinu. Patricia to vnímala jako hlubokou nespravedlnost. Chtěla se přece zachovat jako správná matka, ale proměnila se v ježibabu. Když křečovitě sevřenýma rukama otáčela volantem na jejich příjezdovou cestu, poslední, na co byla zvědavá, byl bílý cadillac, který jim zatarasil cestu, protože svými rozměry připomínal menší loď. Na domovních schodech stála Kitty Scruggsová.

„Ahóóój!“ zavolala na ni tónem, z něhož Patricii okamžitě zatrnuly zuby.

„Korey, tohle je paní Scruggsová,“ vysvětlila dceři Patricia s nuceným úsměvem.

„Dobrý den,“ zabrblala Korey.

„Ty jsi Korey?“ oslovila ji Kitty. „Poslyš, doneslo se mi, co ti dneska ve škole provedla holka Donny Phelpsové.“

Korey upírala pohled do země a vlasy jí spadaly do obličeje. Patricia měla sto chutí upozornit Kitty, že takhle to jen zhoršuje.

„Až ti Chelsea Phelpsová zase něco podobného provede,“ nedala se Kitty zastavit, „můžeš všem pěkně naplno říct, že když minulý měsíc spala u Scruggsových, počurala se do spacáku a tvrdila, že to udělal pes.“

Patricia nevěřila vlastním uším. Rodiče takové věci o cizích dětech neříkají. Otočila se ke Korey, aby jí řekla, že to nemá poslouchat, ale viděla, že dcera na Kitty zírá s očima vykulenýma úžasem a pootevřenou pusou.

%Takhle přece rodiče o dětech druhých nemluví.

„Fakt?“ vydechla.

„Taky si pšoukla u jídla,“ mlela Kitty dál. „A to se zase snažila svést na moji čtyřletou holčičku.“

Patricia stála hodnou chvíli strnule a nevěděla, jak reagovat, až se Korey začala chechtat. Řehtala se tak vydatně, že se musela posadit na schody, kde se převalila na bok, chvíli lapala po dechu a pak se rozškytala.

„Běž dovnitř pozdravit babičku,“ vybídla ji Patricia a najednou byla ráda, že tu Kitty je.

„To je nadělení, holky v tomhle věku, co?“ prohodila Kitty a dívala se za Korey.

„Jsou zvláštní,“ připustila Patricia.

„Jak říkám, nadělení,“ pokračovala Kitty. „Neblahé nadělení, které by bylo nejlepší svázat do pytle a vypustit ven, až jim bude osmnáct. Na, něco jsem ti přinesla.“

Podávala Patricii zbrusu nový lesklý paperback knihy Důkaz lásky.

„Je mi jasné, že to považuješ za škvár,“ dodala. „Ale v té knize je vášeň, láska, nenávist, vztahy, násilí, vzrušení. Skoro jako Thomas Hardy, akorát v brožovaném vydání a s osmi stránkami fotek uprostřed.“

„Já ti nevím,“ váhala Patricia. „Nemám moc času...“

Kitty už ale mířila ke svému autu. Patricia usoudila, že tahle detektivka by se mohla jmenovat Případ ženy, která neuměla říct ne.

Samotnou ji překvapilo, že knihu zhltla za tři dny.

Patricia tu klubovou schůzku málem zmeškala. Těsně před odchodem z domu si dcera ve snaze zbavit se pih umyla obličej citronovou šťávou, která se jí dostala do očí, takže se Korey s ječením vyřítila do chodby, kde se čelně střetla s klikou od dveří. Patricia jí vypláchla oči vodou, na bouli o velikosti husího vejce jí přiložila pytlík mraženého hrášku, uklidnila dceru, že v jejím věku měla stejně pih jako ona, ne-li víc, a posadila ji na pohovku, aby se spolu s paní Mary dívaly na Show Billa Cosbyho. Na schůzku klubu dorazila s desetiminutovým zpožděním.

Kitty žila na Seewee Farms, což byl osmdesátihektarový pozůstatek plantáže Boone Hall, kterou kdysi dávno kdosi rozparceloval jako svatební dar pro nějakého vysokého koloniálního hodnostáře nebo někoho podobného.

Souběhem nešťastných okolností a také špatných rozhodnutí padl pozemek do rukou Kittyiny pratchyně, a když se tato skvělá dáma s elegancí sobě vlastní složila do hrobu, odkázala pozemek svému nejoblíbenějšímu vnukovi, Kittyinu manželovi zvanému Kobyl.

Pozemek se nacházel v pustině. Obklopovala ho zaplavená rýžová pole a hustý jehličnatý les. Jako dominanta mezi přístavky se zborcenými střechami, kde žili pouze hadi, mu vévodil ošklivý dům natřený čokoládově hnědou barvou, který obklopovaly sesedající se verandy se zahnívajícími pilíři. Jeho půdu obývali mývalové a ve stěnách rejdily vačice. Byl to přesně ten typ velkolepého domu, jaký dříve vlastnili nejvýznamnější občané Charlestonu, nyní ovšem v procesu noblesního rozkladu.

Patricia právě stála před masivními dvoukřídlými dveřmi na široké přední verandě a mačkala tlačítko zvonku. Bez výsledku. Zkusila to znovu.

„Patricie!“ zaslechla volat Kitty.

Rozhlédla se a pak zvedla hlavu. Kitty se vykláněla z okna v prvním patře.

„Obejdi dům z boku,“ halekala. „Tady k těm dveřím jsme nikdy nenašli klíč.“

Setkaly se u dveří do kuchyně.

„Pojď dál,“ vyzvala ji Kitty. „Kočky si nevšímej.“

Patricia nikde kočku neviděla, zato si všimla něčeho, co ji uchvátilo: Kittyina kuchyň byla v dezolátním stavu. Všude, kam se dalo něco položit, se válely prázdné krabice od pizzy, učebnice, reklamní letáky a vlhké plavky. Ze židle popadalo na podlahu několik starých čísel časopisu Southern Living. Na stole ležely součástky rozebraného motoru. Ve srovnání s tím vypadala Patriciina kuchyň jako z katalogu.

„Takhle to dopadá při pěti dětech,“ prohodila Kitty přes rameno. „Buď rozumná, Patricie. Dvě stačí.“

Vstupní síň vypadala jako z Jihu proti Severu, až na to, že točité schodiště i dubová podlaha byly zaházené pouzdry od houslí, klubíčky ponožek na tělocvik, vycpanými veverkami, fluoreskujícími létajícími talíři frisbee, štůsky parkovacích lístků, skládacími stojany na noty, fotbalovými míči, holemi na lakros, stojanem na deštníky plným baseballových pálek a metr a půl vysokým gumovým stromem zasazeným do květináče z uříznuté sloní nohy.

Kitty se proplétala mezi tou spouští a vedla Patricii do předního pokoje, kde se na krajíčku pohovky zavalené přibližně pěti sty ozdobných polštářů uvelebily Slick Paleyová a Maryellen čertví jak dál. Proti nim na stoličce od klavíru seděla rovně jako svíce Grace Cavanaughová. Klavír Patricia nikde neviděla.

„Tak jo,“ spustila Kitty a rozlévala ze džbánu víno. „Proberme si ty vraždy sekyrou.“

„Neměly bychom se třeba nejdřív pojmenovat?“ starala se Slick. „A vybrat knížky na celý rok?“

„Tady nejsme v literárním klubu,“ připomněla Grace.

„Jak to myslíš, že tu nejsme v literárním klubu?“ nechápala Maryellen.

„Prostě jsme se jen sešly, abychom si popovídaly o paperbacku, který jsme shodou okolností všechny četly,“ odvětila Grace. „Není to vlastně ani literatura.“

„Přesně tak, Grace,“ přitakala Kitty a podala každé hrnek s vínem. „Tady v domě žije pět dětí a potrvá ještě osm let, než se odstěhuje nejstarší z nich. Pokud si dnes večer nepopovídám o nějakém dospělém tématu, rozletí se mi hlava.“

„Vím, o čem mluvíš,“ připojila se Maryellen. „Já mám tři holky, sedm, pět a čtyři roky.“

„Čtyři, to je roztomilý věk,“ zavrkala Slick.

„Myslíš?“ přimhouřila na ni Maryellen oči.

„Jsme tedy čtenářský klub?“ zeptala se Patricia. Chtěla vědět, jak se věci mají.

„Myslím, že je to jedno,“ odpověděla Kitty. „Spíš mě zajímá, proč Betty Goreová vzala na svou nejlepší kamarádku Candy Montgomeryovou sekeru, a jak se mohlo stát, že ve finále sama skončila rozsekaná.“

Patricia se rozhlédla, aby zjistila, co si o tom myslí ostatní přítomné.

Maryellen v džínsech z čistírny, s vlasy staženými nabíranou hedvábnou gumičkou a hrubým hlasem rodačky ze severovýchodu. Drobná Slick se svými zašpičatělými zuby a očima jako korálky vypadala jako přehnaně dychtivá myš. Kitty v džínové halence se zlatými flitry ve tvaru not upíjela z hrnku víno a byla rozcuchaná jako medvěd, který se zrovna probral ze zimního spánku. A konečně Grace s pomačkanou mašlí uvázanou kolem krku seděla rovně s rukama způsobně složenýma v klíně, zvolna pomrkávala za skly brýlí v masivních obroučkách a prohlížela si je přitom všechny jako sova.

Patricia s nimi neměla vůbec nic společného. Nepatřila mezi ně.

„Myslím si,“ promluvila Grace a všechny se napřímily, „že tahle okolnost výrazně svědčí o tom, že Betty nic neplánovala. Když se chystáte rozčtvrtit sekerou svou nejlepší kamarádku, musíte vědět, co děláte.“

Rozproudila se debata a Patricia si uvědomila, že se do ní mimoděk zapojila, a zjistila, že o knize mluví i dvě hodiny nato, když už se všechny rozcházely k autům.

Následující měsíc četly Michiganské vraždy: příběh z doby, kdy Rozparovač děsil město Ypsilanti a potom Smrt v Canaan: klasický případ boje dobra a zla v malém městě Nové Anglie. Po těchto knihách se pustily do Hořké krve: skutečného příběhu pýchy, šílenství a mnohonásobné vraždy v jižanské rodině. Veškeré čtivo vybraly na návrh Kitty.

Společně pak zvolily knihy pro příští rok, a když jim neostré černobílé fotografie z míst činu a časové osy jednotlivých vražd začaly splývat, vyrukovala Grace s nápadem, aby se místo knih o skutečných zločinech soustředily na romány. A tak jeden měsíc četly Mlčení jehňátek a následující Pohřbené sny: pohled do mysli Johna Waynea Gacyho. Daly si Škrtiče z Hillside od Darcyho O’Briena a hned nato Shakespearova Tita Andronika, v němž hlavní hrdina zapeče děti do koláčů, které předloží jejich matce. („Tady vidím problém v tom,“ sdělila jim Grace svůj postřeh, „že by to musely být hrozně velké koláče, aby se do nich vešly dvě děti, i kdyby je do nich namlel.“)

Patricii se to moc líbilo. Nabídla Carterovi, jestli nechce číst knihy s ní, ale odmítl s tím, že celé dny ošetřuje vyšinuté pacienty a nemá tedy ani pomyšlení, aby si o takových šílencích četl i doma.

Patricia mu to nevymlouvala. Čtenářský klub se všemi těmi rozvážnými traviči, nájemnými vrahy a dalšími vykonavateli smrti, který nebyl tak docela čtenářským klubem, jí poskytl novou životní perspektivu.

S Carterem se loni přistěhovali do Old Village, protože chtěli bydlet někde, kde budou mít spoustu místa, je tam ticho a – to bylo nejdůležitější – bezpečno.

Nechtěli mít prosté sousedy, toužili po komunitě, kde každá domácnost vyznává určitý soubor hodnot. Chtěli žít chránění před chaosem a neustálými proměnami okolního světa. Někde, kde si děti mohou hrát celé dny bez dozoru venku, dokud je rodiče nezavolají k večeři.

Old Village se rozkládala na předměstí Mt. Pleasant, jen co by kamenem dohodil přes řeku od centra Charlestonu. Jenže Charleston bylo zkostnatělé město a Mt. Pleasant jeho venkovský příbuzný, kdežto Old Village ztělesňovala životní styl. Přinejmenším se to tak jevilo jejím obyvatelům. A Carter dřel dlouho a tvrdě na to, aby si konečně mohli dovolit nejen pouhý dům, ale též životní styl.

K onomu životnímu stylu patřil protáhlý lesík zdravých dubů a půvabná obydlí ležící mezi Colemanovým bulvárem a charlestonským přístavem, kde ještě každý mával projíždějícím vozům a nikdo nepřekročil čtyřicítku.

Právě tam Carter naučil Korey a Bluea, jak se z mola loví krabi: stačilo přivázat na dlouhé vlasce syrové kuřecí krky, vhodit je do kalné vody v přístavu a pak už jen sítí vybírat z vody polapené korýše s vyvalenýma zlostnýma očima. Za svitu syčících Colemanových lamp spolu v noci lovili krevety. Navštěvovali tradiční akce s grilováním ústřic a nedělní školu, jezdili na svatební hostiny do síně Alhambra a na pohřby ve Stuhrově ústavu. Každé Vánoce zašli na sousedskou párty do zahrad v Pierates Cruze a na Silvestra tančili swing ve Wild Dunes. Korey a Blue začali chodit do akademie Albermarle na protějším břehu přístavu, našli si nové kamarády a přespávali u nich. Patricia rozvážela své přítelkyně, kam bylo třeba, a nikdo nezamykal domovní dveře. Všichni totiž věděli, kam jste před odjezdem na dovolenou uložili náhradní klíče, a mohli jste na celý den odejít z domu a nechat otevřená okna. Nejhorší, co vás mohlo po návratu potkat, bylo, že jste na kuchyňské lince našli spát sousedovic kočku. Bylo to zkrátka ideální místo k výchově dětí, dokonalé místo pro rodinu. Skýtalo ticho, pohodlí, bezpečí a klid.

Někdy ale Patricia zatoužila po vzruchu. Toužila po výzvách. Tu a tam si vzpomněla, že než si vzala Cartera, pracovala jako zdravotní sestra, a tak přemýšlela, jestli by ještě dokázala ponořit prsty do rány a stisknout krvácející tepnu. Nebo zda by ještě našla odvahu vytáhnout dítěti z očního víčka zaseknutý rybářský háček. Občas zatoužila po troše nebezpečí. K tomu jí sloužil čtenářský klub.

Na podzim roku 1991 se Kittyin milovaný tým Minnesota Twins dostal do Světové série, a ona přiměla manžela, aby porazil dva smrky, které jim rostly na předzahrádce, a z bílého vápence vytyčil na trávníku zmenšenou verzi baseballového hřiště. Pozvala všechny členky čtenářského klubu, který nebyl tak úplně čtenářským klubem, aby vzaly svoje protějšky a společně si přišli zahrát.

„Helejte,“ prohlásila Slick na poslední schůzce před zápasem. „Potřebuju ulehčit svému svědomí.“

„Prokrista,“ obrátila Maryellen oči v sloup. „To nám ještě chybělo.“

„Nemluv o něčem, co neznáš,“ zpražila ji Slick. „Ne, helejte, nechci nikoho vybízet ke hříchu, ale–“

„Jestli je baseball hřích, pak přijdu do pekla,“ prohlásila Kitty.

„Můj manžel, on... no,“ začala Slick a Kittyiny poznámky si nevšímala. „Leland by nepochopil, proč se v našem čtenářském klubu věnujeme tak morbidním knihám–“

„To není čtenářský klub,“ skočila jí do řeči Grace.

„A jelikož jsem ho nechtěla znepokojovat,“ pokračovala Slick, „namluvila jsem mu, že se v naší skupině věnujeme studiu bible.“

Na dlouhých patnáct vteřin se rozhostilo ticho. Nakonec promluvila Maryellen. „Ty jsi řekla svému muži, že studujeme bibli?“

„Bible si zaslouží celoživotní studium,“ zdůraznila Slick.

Znovu zavládlo ticho, které se protahovalo, zatímco se na sebe nevěřícně dívaly.

Pak se všechny současně rozesmály.

„Helejte, já si nedělám legraci!“ zvolala Slick. „Nepustil by mě mezi vás, kdyby se dozvěděl pravdu.“

Uvědomily si, že si doopravdy legraci nedělá.

„Slick,“ otočila se k ní Kitty s vážným výrazem,“ slibuju ti, že v neděli všechny projevíme seriózní a nefalšované zaujetí slovem Božím.“

A když nastala neděle, skutečně se tak stalo.

Manželé tlachali na zahrádce před Kittyiným domem, potřásali si rukama a vtipkovali. Všichni byli po víkendu zarostlí, na sobě měli polokošile s emblémem Clemsonské univerzity zastrčené do sepraných džínových kraťasů. Kitty je rozdělila do týmů tak, aby manželské páry nehrály spolu, ale Patricia naléhala, aby mezi hráče zařadila i Korey.

„Všechny ostatní děti si šly zaplavat na molo za domem,“ namítala Kitty.

„Korey by radši hrála baseball,“ trvala na svém Patricia.

„Nemíním se při nadhazování krotit jen proto, že s námi hraje dítě,“ oponovala Kitty.

„To nemusíš,“ uklidňovala ji Patricia.

Kitty měla při nadhazování razantní švih, její údery byly skutečně smrtící. Korey ji sledovala, jak vyřídila Slick i Eda. Pak přebrala pálku ona.

„Mami,“ strachovala se. „Co když se netrefím?“

„I snaha se cení,“ povzbudila ji Patricia.

„A co když rozbiju okno tady v domě?“ nepřestávala Korey.

„Pak máš u mě cestou domů jogurtovou zmrzlinu,“ odpověděla Patricia.

Když se ale Korey odebrala na domácí metu, v Patricii zahlodalo znepokojení. Korey držela pálku nešikovně, špička se ve vzduchu komíhala. Patricii se zdálo, že má moc tenké nohy a slabé ruce. Byla ještě dítě. Připravila se na to, jak ji bude vzápětí utěšovat s tím, že se snažila, jak nejlépe mohla. Kitty pokrčila k Patricii omluvně rameny a pak poslala obrovskou rychlostí míček přímo na Korey.

Ozvala se rána, míč náhle změnil směr, vysokým obloukem zamířil ke Kittyinu domu a v poslední chvíli se nadnesl, přeletěl střechu i dům a snesl se někde v hloubi lesa. Všichni včetně Korey na to zírali, neschopni pohybu.

„Běž, Korey!“ Patriciin výkřik narušil ticho. „Utíkej!“

Korey oběhla mety a její tým vyhrál 6:4. Při všech získaných bodech byla na pálce právě ona.

Uplynulo půl roku, během něhož se ukázalo, že paní Mary už nemůže žít sama ve svém domě. Carter se domluvil se svými dvěma bratry, že si budou matku brát střídavě k sobě, vždycky na čtyři měsíce, a on jako nejmladší ze sourozenců byl první na řadě.

Den předtím, než měl přijet a matku si odvézt, zatelefonoval Sandy.

„Děti jsou ještě moc malé a já nechci, aby viděli mámu takhle zmatenou. Chtěl bych, aby si ji pamatovali takovou, jaká bývala dřív.“

Carter zavolal nejstaršímu bratrovi, ale Bobby měl taky výmluvu: „Máma by se u nás ve Virginii necítila dobře. Je tu moc chladno.“

Padla nevybíravá slova a potom Carter, který seděl na kraji jejich manželské postele, rázně stiskl na bezdrátovém telefonu tlačítko ukončení hovoru, nějakou chvíli tam prst podržel a pak pravil:

„Máma tady zůstává.“

„Na jak dlouho?“ zeptala se Patricia.

„Napořád,“ odvětil.

„Ale Cartere...“ začala namítat.

„Co mám podle tebe dělat, Patty?“ zeptal se. „Mám ji vyhodit na ulici? Do domova ji dát nemůžu.“

Patricia okamžitě povolila. Otec Carterovi zemřel, když chlapec ještě dospíval, a matka se o něj starala sama. Prostřední bratr byl o osm let starší, takže v domě zůstal Carter s matkou sám. Co všechno mu paní Mary obětovala, se stalo obsahem rodinných legend.

„Máš pravdu,“ přitakala. „Máme ten garážový pokojík. Nějak si poradíme.“

„Díky,“ ozval se Carter po delší odmlce a v jeho tónu zněl skutečný vděk. Patricia věděla, že se rozhodli správně.

Jenže Korey začínala druhý stupeň školy a Blueovi nešla do hlavy matematika, byl teprve ve čtvrté třídě a potřeboval domácí doučování. Carterova matka přitom nedokázala vždycky pořádně vyjádřit, co potřebuje, a její stav se den za dnem zhoršoval.

Ovládal ji pocit marnosti. Byly doby, kdy svoje vnoučata zbožňovala. Teď jí Blue nešikovným pohybem převrhl hrnek s podmáslím a ona ho popadla za paži tak hrubě, že mu na ní zůstala pořádná modřina. Jindy zase nakopla Patricii do holeně, když zjistila, že v domě nejsou játra, která chtěla k večeři. Patricia ji musela neustále vozit k zastávce autobusu. Po řadě drobných nehod usoudila, že tchyni není možné nechat v domě samotnou.

Grace navštívila Patricii po poledni toho dne, kdy paní Mary stačila shodit na podlahu misku s cereáliemi a hned nato ucpala záchod v garáži, když do něj hodila celou roli toaletního papíru.

„Přišla jsem tě pozvat na závěrečný večer festivalu Spoleto,“ vysvětlila jí. „Mám lístky pro tebe, Kitty, Maryellen i Slick. Myslela jsem, že bychom si mohly společně vyrazit za kulturou.“

Patricia by velmi ráda šla. Závěrečné představení Spoleta se konalo pod širým nebem v Middletonském parku. Návštěvníci piknikovali na dekách na kopci naproti jezeru, Charlestonský symfonický orchestr vyhrával vážnou hudbu a celé to končilo ohňostrojem. Pak k ní z alkovny dolehlo nezřetelné zavytí jejich psa Střapouna následované gejzírem nadávek paní Mary.

„Mrzí mě to, ale nemůžu,“ vydechla Patricia.

„Mohla bych ti nějak pomoct?“ nabídla se Grace.

Z Patricie vzápětí vypadlo, jaké obavy má z jejich soužití s paní Mary, jak je těžké zasedat společně s dětmi k večeři i jaký nápor pro ni i pro Cartera tato situace znamená.

„Ale nechci si stěžovat,“ mírnila se. „Udělala toho pro Cartera hrozně moc.“

Grace se dala slyšet, jak ji mrzí, že Patricia na Spoleto nemůže, a odešla. Patricia se pak proklínala, že si pustila pusu tak moc na špacír.

Druhý den k nim na příjezdovou cestu odbočil malý náklaďák a vzadu mezi přenosnou toaletou, chodítkem, podložními mísami, skládacími umyvadly, plastovými příbory s masivní rukojetí a bednami s nerozbitnými talíři seděli Kittyini chlapci.

Od volantu vyskočila Kitty.

„Tyhle krámy nám zbyly z doby, kdy s námi bydlela Kobylova matka,“ oznamovala. „Zítra přivezeme i nemocniční postel. Musím jen sehnat pár dalších chlapů, aby mi ji pomohli naložit.“

Patricia si ihned uvědomila, že Grace musela Kitty zavolat a popsat jí situaci. Než stačila Grace zatelefonovat, aby jí poděkovala, znovu někdo zazvonil. Na přední verandě stála menší baculatá černoška. Měla bystrý pohled a vlasy staromódně upravené do tvaru tuhé helmy. Na sobě měla bílé volné kalhoty a pod červeným pleteným svetrem zdravotnickou košili.

„Paní Cavanaughová povídala, že by se vám mohla hodit moje pomoc,“ pravila na uvítanou. „Jmenuji se Ursula Greeneová a věnuji se péči o staré lidi.“

„To je od vás velice milé,“ spustila Patricia, „ale–“

„Příležitostně se starám i o děti, bez příplatku,“ pokračovala paní Greeneová. „Nejsem dětská opatrovnice, ale paní Cavanaughová mi vysvětlila, že byste si čas od času potřebovala vyjít z domu. Účtuju si jedenáct dolarů za hodinu, při nočních službách třináct. Nevadí mi uvařit i pro malé, ale nerada bych, aby se z toho stalo pravidlo.“

Cena byla příznivější, než Patricia čekala, pořád si ale neuměla představit, že se našel někdo, kdo by se chtěl starat o paní Mary.

„Než se rozhodnete,“ navrhla, „dovolte mi, abych vám představila svou tchyni.“

Odešly na prosklenou postranní verandu, kde se paní Mary dívala na televizi. Zatvářila se nelibě, že ji někdo vyrušuje.

„Kdo to je?“ vyštěkla.

„To je paní Greeneová,“ objasnila Patricia. „Paní Greeneová, ráda bych vám představila–“

„Co tu chce?“ pokračovala paní Mary.

„Přišla jsem vám upravit vlasy a udělat vám manikúru,“ vzala si slovo paní Greeneová. „A taky vám něco uvařit na později.“

„Proč to nemůže udělat tady tahle?“ zeptala se paní Mary a namířila zkřivený ukazovák na Patricii.

„Protože tady tahle už na vás nemá nervy,“ odpověděla paní Greeneová. „A pokud si od vás neodpočine, hrozí, že vás shodí ze střechy.“

Paní Mary se nad tím na okamžik zamyslela a pak pravila: „Mě nikdo z žádné střechy shazovat nebude.“

„Když se budete chovat takhle, pomůžu jí s tím,“ dodala paní Greeneová.

Tři týdny poté seděla Patricia na zelené dece v Middletonském parku a poslouchala Händelovu Hudbu k ohňostroji. Nad ní rozkvétala první rachejtle a během chvíle zaplnila oblohu jako ohnivě zelená pampeliška. Patricia měla pro ohňostroje slabost. Stálo tolik času a úsilí je náležitě připravit, bylo tak rychle po nich a přinesly radost jen značně omezenému počtu lidí.

Ve světle ohňostroje si prohlížela ženy sedící kolem ní: Grace v zahradním lehátku poslouchala se zavřenýma očima hudbu. Kitty usnula vleže na zádech a plastová sklenička s vínem, kterou držela v ruce, se nakláněla v nebezpečném úhlu. Maryellen ve svém overalu seděla s nohama nataženýma před sebe a kochala se pohledem na krásu Charlestonu. A Slick měla nohy zastrčené pod sebe a s nakloněnou hlavou poslouchala hudbu, jako by to měla za domácí úkol.

Patricia si uvědomila, že tyhle ženy vídá měsíc co měsíc už čtyři roky. Povídala si s nimi o svém manželství a dětech, někdy ji rozčilovaly, hádala se s nimi, všechny už viděla v nějaké situaci plakat a někdy během té doby, mezi všemi těmi sériovými vražednými maniaky, šokujícími tajnostmi maloměst, pohřešovanými dětmi a reálnými kriminálními aférami, jež nenávratně změnily Ameriku, zjistila dvě věci: Jsou v tom společně, a když je jejich manželé vyškrtnou ze životního pojištění, dostanou se do nesnází.

HELTER SKELTER

Květen 1993

KAPITOLA 3

„Jenže pokud nepřesvědčím Bluea, aby se posadil ke stolu, když s námi obědvá i Carterova matka,“ svěřovala se Patricia čtenářskému klubu, „přestane s námi stolovat i Korey. Už tak začíná být vybíravá v jídle. Mám strach, že za to může puberta.“

„Už?“ podivila se Kitty.

„Je jí čtrnáct,“ připomněla jí Patricia.

„Puberta ale nesouvisí s čísly,“ poznamenala Maryellen. „Ohlásí se jako období, kdy začneš mít svých dětí plné zuby.“

„Ty máš svých holek plné zuby?“ podivila se Patricia.

„Každý má svých dětí plné zuby,“ přisvědčila Maryellen. „Milujeme je až za hrob, ale máme jich plné zuby.“

„Moje děti mi přinášejí jen a jen radost,“ poznamenala Slick.

„Prober se, Slick,“ utrousila Kitty, ukusovala sýrovou tyčinku a do klína jí padaly drobky, které pak smetla na Gracein koberec.

Patricia si všimla, jak to s Grace škublo.

„Slick, nikdo tě nepodezírá, že nezbožňuješ svoje děti,“ uklidnila ji Grace. „Miluju našeho malého Bena, ale nemůžu se dočkat, až odejde na vysokou a v baráku zavládne konečně trocha klidu.“

„Podle mě nechtějí jíst, protože to vidí v časopisech,“ nadhodila Slick. „Říkají tomu ,heroin chic‘, chápeš to? Než dám Greer nějaký časopis, vystřihnu vždycky všechny reklamy.“

„Děláš si srandu?“

„Kde na to bereš čas?“ zeptala se Kitty a přelomila sýrovou tyčinku. Na koberec se sypaly další drobky.

Grace se už neudržela a podala Kitty talíř.

„Ne, díky, to není nutné,“ odstrčila jí Kitty ruku. „Takhle je to v pohodě.“

Bezejmenný čtenářský klub, co nebyl tak docela klub, se sešel v Graceině obýváku vybaveném vysokými koberci a lampami, které vrhaly uklidňující tlumené světlo.

Nad krbem visela zarámovaná reprodukce Audubonova obrazu, od nějž se odrážely jemné koloniální odstíny převažující v místnosti – raleighovská broskvová a brutonská bílá. Piáno v rohu se temně lesklo. V Graceině domě vypadalo všechno dokonale. Každá windsorská židle z raných časů Ameriky, každý odkládací stolek z kaštanového dřeva, každá čínská porcelánová lampa, to všechno Patricii připadalo, jako by to tu bylo odnepaměti a dům to prostě vstřebal.

„Teenageři jsou otravní,“ prohlásila Kitty. „A je to horší a horší. Připravit snídani, vyprat, uklidit, oběd, domácí úkoly, pořád totéž, den za dnem, jednotvárně. Když se něco jen nepatrně změní, je oheň na střeše. Radím ti upřímně, Patricie, klídek. Nenech se umořit drobnostmi. Svět se nezboří, když nesnědí každé jídlo u stolu nebo nebudou mít jeden den čisté trenky.“

„A co když je zrovna ten den srazí auto?“ vmísila se do hovoru Grace.

„Když malého Bena srazí auto, odhaduju, že budeš mít jiné starosti, než v jakém stavu má spodní prádlo,“ ozvala se Maryellen.

„To není tak jisté,“ namítla Grace.

„Zamrazuju sendviče,“ zamumlala Slick.

„Co že děláš?“ nechápala Kitty.

„No abych ušetřila čas,“ vyhrkla Slick. „Připravím dětem vždycky najednou všechny chleby na oběd, tři na den, na pět dnů v týdnu, na měsíc dopředu. To znamená šedesát sendvičů. Připravím je vždycky první pondělí v měsíci, zamrazím je a každé ráno vytáhnu tři z mrazáku a strčím jim je do batohů. Do oběda rozmrznou.“

„To musím vyzkoušet,“ chytila se toho Patricia, protože jí to připadalo jako báječný nápad. Její poznámku však přehlušil Kittyin a Maryellenin smích.

„Šetří to čas,“ dodala Slick nejistě.

„Nemůžeš přece mrazit sendviče,“ opáčila Kitty. „Co to udělá s chutí?“

„Děti si nestěžovaly,“ odpověděla Slick.

„Protože to nejedí,“ vysvětlila jí Maryellen. „Buď to vyhazujou, nebo to ve škole s nějakými pitomečky vymění za něco jiného. Vsadím se, o co chceš, že ty tvoje mražené mňamky nevzaly nikdy do pusy.“

„Mým dětem obědy ode mě chutnají,“ ohradila se Slick. „Nelhaly by mi.“

„Nemáš nové náušnice, Patricie?“ změnila Grace téma.

„Ano, mám,“ přisvědčila Patricia a lehce otočila hlavu do světla.

„Kolik stály?“ chtěla vědět Slick a Patricia si všimla, jak sebou ženy v pokoji jedna jako druhá nepatrně trhly. Vyptávat se na cenu bylo ještě o něco nemístnější než blouznit o Bohu.

„Dostala jsem je od Cartera k narozeninám,“ odpověděla Patricia.

„Vypadají draze,“ rozmázla to Slick ještě víc. „Zajímalo by mě, kde je koupil.“

Carter zpravidla dával Patricii k narozeninám něco, co pořídil v běžném obchodě, ale tentokrát od něj dostala tyhle pecky s perlami.

Patricia si je dnes vzala, protože byla pyšná, že jí dal solidní dárek. Teď začala mít obavy, že se vychloubá, a proto změnila téma.

„Nemáš problémy s bahenními krysami?“ obrátila se ke Grace. „Na zadním dvorku jsem jen za tenhle týden načapala dvě.“

„Když Bennett sedí venku, vždycky má po ruce brokovnici a já se do toho nemíchám,“ odpověděla Grace. „Musíme si začít povídat o knize, pokud chceme skončit v rozumnou hodinu, Slick. Mám dojem, že jsi chtěla začít.“

Slick se napřímila na židli, přerovnala poznámky a odkašlala si.

„Knihu pro tento měsíc napsal Vincent Bugliosi a jmenuje se Helter Skelter: Skutečný příběh Mansonovy vraždící sekty,“ začala. „Podle mě jde o dokonalé svědectví o takzvaném létu lásky, kterým vrcholila dekáda, kdy Amerika sešla z cesty.“

Toho roku četly ve čtenářském klubu, který nebyl tak docela čtenářským klubem, klasiku: Helter Skelter, Chladnokrevně, Zodiac, Ted Bundy: Vrah po mém boku od Ann Ruleové a nové vydání Osudové vidiny opět s novou předmluvou, jež seznamovala čtenáře s neshodami mezi autorem Joem McGinnissem a předmětem jeho zájmu, vrahem Jeffreyem MacDonaldem. Před rokem 1988 četla hodně knížek žánru true crime jen Kitty a ostatní tedy měly značné mezery v zásadních dílech. Proto si předsevzaly, že je tento rok zaplní.

„Bugliosi jako žalobce pojal celý případ chybně,“ prohlásila Maryellen. Její muž pracoval u policie v Severním Charlestonu a Maryellen vždycky přišla s názorem, jak by se měl ten či onen případ řešit. „Kdyby nebyli tak nedbalí, mohli případ postavit na hmatatelných důkazech a nemuseli se zaseknout u Bugliosiho konspirační strategie. Měli štěstí, že soudce na ni přistoupil.“

„Jak jinak by ale mohli Mansona obžalovat?“ nechápala Slick. „Nebyl ani u jednoho případu vražd. Sám nikoho neubodal.“

„Až na Garyho Hinmana a manžele LaBiancovy,“ opravila ji Maryellen.

„Za to by nikdo nedostal doživotí,“ namítla Slick. „Teorie spiknutí zafungovala. Manson patří k typu lidí, které nechci potkávat na ulici. Střezme se falešných proroků.“

„Bible ti ale těžko poskytne recept pro právnickou strategii,“ namítla Maryellen.

Kitty se natáhla pro další sýrovou tyčinku, která jí okamžitě vypadla z ruky.

Zvedla ji z koberce a zakousla se do ní. Grace se raději dívala jinam.

„Tak helejte, první kapitola,“ ohlásila Kitty mezi chroupáním. „Rosemary LaBiancovou bodli jednačtyřicetkrát. Jaké to asi bylo, co myslíte? Podle mě musela cítit každé bodnutí, co?“

„Musíte si všechny pořídit poplašné zařízení,“ nabádala je Maryellen. „Naše je napojené na místní policii a policii v Mt. Pleasant, která by byla na místě do tří minut.“

„Za tři minuty tě podle mého může s přehledem někdo jednačtyřicetkrát bodnout,“ řekla Kitty.

„Já si nenechám polepit okna těmi jejich ohavnými samolepkami,“ podotkla Grace.

„To ti tak záleží na tom, aby barák pěkně vypadal, že se radši necháš ubodat?“ ironicky podotkla Maryellen.

„Ano,“ trvala Grace na svém.

„Podle mě je úžasné seznamovat se s tolika odlišnými životními styly,“ ozvala se Patricia a opět šikovně odvedla řeč jinam. „Chodila jsem na zdravotnickou školu a vždycky mi připadalo, že jsem éru hippies propásla.“

„Byla to nafouknutá bublina,“ otočila se k ní Kitty. „Studovala jsem v devětašedesátém na vysoké a můžu tě ubezpečit, že to slavné léto lásky se Jižní Karolíně naprosto vyhnulo. Všechna ta volná láska se odehrávala jenom v Kalifornii.“

„Já si užila léto lásky s pokusnými zvířaty v laboratořích na Princetonu,“ přisadila si Maryellen. „Asi to všechny nepochopíte, ale někdo si musel na školu vydělat.“

„Já si z šedesátých let pamatuju hlavně to, jak se lidi chovali hnusně k Dougu Mitchellovi, když se vrátil z války,“ vzpomněla si Slick. „Pokoušel se dostat na Princeton na základě zákona o válečných veteránech, ale všichni na něj jen plivali a ptali se ho, kolik dětí zabil. Odjel potom na západ, kde pracoval v železářství svého otce. Chtěl vystudovat techniku, ale hippies mu to neumožnili.“

„Mě hippies vždycky hrozně fascinovali,“ přidala se Patricia. „V sesterně jsem si prohlížela fotky hipísaček v Life, dívala se na ty jejich dlouhé šaty a cítila fluidum, které z nich vyzařovalo. Tehdy mi připadalo, že mě život míjí. Ale v Helter Skelter to všechno působí takovým ukoptěným dojmem. Bydleli na tom ranči, všude spousta much, polovinu z té doby na sobě neměli vůbec nic a celou tu dobu byli špinaví.“

„K čemu je volná láska, když se neosprchuješ?“ prohodila Maryellen.

„Dochází vám, jak jsme staré?“ zvolala Kitty. „Všichni berou hippies jako něco, co tady bylo před milionem let, ale všechny, jak tu sedíme, jsme k nim mohly patřit.“

„Všechny ne,“ ohradila se Grace.

„Oni ještě nevymřeli,“ konstatovala Slick. „Neviděly jste dnešní noviny? V texaském Wacu objevili nějaký kult, který následoval svého vůdce stejně, jako šly všechny ty holky za Mansonem. Tihle falešní proroci nakráčejí do města, ovládnou vaši mysl a s příslibem rozkoší vás vedou ke zkáze. Utáhnou lidi na líbivá slovíčka, víra není podstatná.“

„Mně by se to stát nemohlo,“ prohlásila Maryellen. „Jakmile se do okolí přistěhuje někdo nový, postupuju tak, jak mě to naučila Grace: upeču pro ně koláč, zanesu jim ho, a když od nich odcházím, vím, odkud jsou, co dělá manžel a kolik jich v domě bydlí.“

„Nic takového jsem tě neučila,“ ohradila se Grace.

„Naučila jsem se to nápodobou,“ upřesnila Maryellen.

„Záleží mi na tom, aby noví sousedé získali pocit, že jsou tu vítaní,“ vysvětlovala Grace. „A vyptávám se jich na všechno možné, protože mě to zajímá.“

„Normálně vyzvídáš,“ opravila ji Maryellen.

„Je to nutné,“ bránila ji Kitty. „Stěhuje se sem tolik nových lidí. Dříve jsi tady vídala na náraznících samolepky fotbalového klubu z Jihokarolínské univerzity, basketbalistů z Clemsonu nebo nějakého týmu ze zdejší vojenské univerzity. Dnes už tu běžně jezdí auta s nálepkami škol v Alabamě nebo Virginii. V každém z nich může klidně sedět sériový vrah.“

„To já, když v okolí zahlédnu neznámé auto,“ přidala se Grace, „zapíšu si poznávací značku.“

„K čemu?“ chtěla vědět Patricia.

„Kdyby se pak něco stalo,“ objasnila Grace. „Mám poznamenanou značku, datum a typ vozu, což může posloužit jako důkaz.“

„Komu tedy patří ta veliká dodávka, co stojí před domem paní Savageové?“ zeptala se Kitty. „Už tam parkuje tři měsíce.“

Stará paní Savageová bydlela o osm set metrů dál v Middle Street, a třebaže to byla vrcholně nepříjemná ženská, Patricii se hrozně líbil její dům. Dřevěné obložení měl natřené kanárkově žlutou barvou se zářivě bílým rámováním a na přední verandě stála houpací lavice. Bez ohledu na to, že byla paní Mary stále nesnesitelnější a s postupujícím věkem se ke Korey chovala víc a víc jako k cizí, pokaždé když kolem něj Patricia projížděla, zálibně se na ten malý úhledný domek dívala a představovala si, jak si tam schoulená v křesle čte jednu detektivku za druhou. Žádné dodávky si ale nevšimla.

„Jaká dodávka?“ zeptala se.

„Bílá dodávka s tónovanými skly,“ odpověděla Maryellen. „Vypadá, jako by patřila nějakému únosci dětí.“

„Já jsem si jí všimla díky Střapounovi,“ přidala se Grace. „Zamiloval si ji.“

„Cože?“ nechápala Patricia a zmocňoval se jí neblahý pocit, že každou chvíli vyjde najevo jedna z jejích slabin.

„Vykonával večer potřebu na předzahrádce paní Savageové, právě když jsem projížděla kolem,“ vykládala Kitty a dala se do smíchu.

„Poměrně často ho zajímá obsah jejích popelnic,“ dodala Grace.

„Já už ho taky viděla, jak se zvednutou zadní packou stojí u pneumatiky té dodávky,“ dodala Maryellen. „Pokud pod tím autem nespí.“

Všechny se smály a Patricia cítila, jak jí po krku stoupá horká vlna ruměnce.

„Poslyšte, tohle není moc vtipné,“ bránila se.

„Měla bys Střapouna uvazovat,“ doporučila jí Slick.

„Ale to nebylo nikdy nutné,“ bránila se Patricia. „V Old Village nikdo psy neuvazuje.“

„Máme devadesátá léta,“ upozornila ji Maryellen. „Noví sousedé jsou schopní tě dát k soudu, když na ně tvůj pes třeba jen štěkne. Van Dorstenovi museli nechat svoji Lady uspat, protože štěkala na soudce.“

„Old Village se mění, Patricie,“ vysvětlovala Grace. „Vím minimálně o třech psech, na které Ann Savageová zavolala odchytovou službu.“

„Uvazovat Střapouna mi ale připadá–“ Patricia hledala vhodné slovo– „kruté. Je zvyklý volně pobíhat.“

„Jo tak,“ rýpla si Maryellen. „A co připadne tobě? Pekanový koláč? Nebo limetkový dort?“