Přeložila Zuzana Ľalíková

THE CHARLIE METHOD

Copyright © 2025. THE CHARLIE METHOD by Elle Kennedy

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2026

ISBN 978-80-249-5960-3

Tuto knihu věnuji všem, pro které
je rozhodování čirým utrpením.

1. kapitola

CHARLOTTE

Někdo by mohl říct,
že vedu dvojí život

Nikdy si to nerozdávej v autě s fotbalisty.

Tohle mi vždycky radila moje máma.

Fajn, je to lež. Máma to nikdy neřekla. Ale můžu s naprostou jistotou říct, že by máma rozhodně neschvalovala, co se právě teď chystám udělat.

Nebo spíš s kým.

Isaac Grant je dvoumetrový, svalnatý a sotva se vejde na přední sedadlo svého vozu. Sportovního, jak jinak. Je to stříbrné Porsche 911, a když jsem zajela na parkoviště za hastingským domovem pro důchodce a všimla si ho tam, musela jsem si olíznout rty. To auto je tak sexy, až se z toho chvěju.

Nebo se možná chvěju kvůli Isaacovi – vzhledem k tomu, že mi svým jazykem právě prozkoumává ústa a zkušeně škádlí ten můj. Líbat tedy umí. A přitom ve mně pohybuje prsty. I tohle mu jde. Dva z nich ohne, když nahmatá to citlivé místečko ve mně, a výsledkem je příliv rozkoše, z níž v sobě jeho ruku pevně sevřu.

„Hmm, zlato,“ zasténá mi do rtů. „Nemůžu se dočkat, až takhle zmáčkneš mýho ptáka.“

Projede mnou výboj touhy. Strašně mě vzrušuje, když kluk takhle mluví. Moje vnitřní svaly se opravdu po jeho hříšných slovech stáhnou, jako by se snažily ve mně jeho prsty uvěznit. Isaac znovu přidušeně zasténá touhou. Beze studu se o něj třu, nezdá se však, že by mu můj nedostatek sebeovládání vadil.

Začne mě líbat na krk. Naskočí mi husí kůže, po níž mě zamrazí, když ho ucítím na stehně. Dlouhý, tvrdý, zdánlivě nekonečný hrbol, který potvrzuje teorii mé nejlepší kamarádky Faith, že velikost mužských rukou je v přímé úměře k velikosti jeho péra.

Když už je řeč o Faith, od bouřlivého orgasmu mě dělí zhruba deset vteřin, když opar ztěžklých vzdechů na předním sedadle prořízne její vyzvánění.

„Sakra,“ zanadávám a moje boky znehybní.

„Nezvedej to,“ zamumlá Isaac.

„Musím.“

S obrovskou lítostí se nakloním k sedadlu spolujezdce, na kterém jsem si nechala mobil.

Faith Griersonová je jediná, kdo ví, kde se právě teď nacházím. Jediná, komu jsem řekla o těchhle tajných dostaveníčkách, která si občas domlouvám. Jistě, mohla jsem se dneska sejít s Isaacem, aniž bych o tom řekla živé duši, rozhodně bych si tím ušetřila dobrosrdečné rýpance, na něž se můžu později od své kamarádky těšit, ale pro případ, že se z hvězdného obránce fotbalového týmu vyvrbí vrah, je lepší, když Faith ví, kde jsem. Nebude mě soudit.

„Neee,“ postěžuje si Isaac, když sevřu mobil v ruce.

„Promiň, ale možná je to naléhavé.“ Přiložím si mobil k uchu. „Čau, co se děje?“

„Omlouvám se za vyrušení, ale prý se dneska koná schůze k prezidentskému galavečeru.“

„Ne, to je až zítra.“

„No, víš, Charlotte,“ odpoví Faith se svou typickou suchou dikcí. „Já vím, že to je zítra, ty víš, že to je zítra, ale víš, kdo neví, že to je až zítra, a rozhodl se přesvědčit celý barák, že jsme si to špatně zapamatovaly my?“

„Zatracená Agatha,“ zabručím.

„Zatracená Agatha,“ přisvědčí. V uchu mě zalechtá její smích. „Řekla jsem jí, že jsi na cestě, tak bys to tam měla radši rychle ukončit, jestli zítra nechceš poslouchat dvouhodinový proslov na téma své neschopnosti.“

„Uch. Hned jsem tam. Díky za echo.“

Ukončím hovor a tiše zakleju. Agatha Buckley-Ellisová tyhle kousky předvádí s železnou pravidelností. Prezidentka pobočky Delty Pí při Briarově univerzitě není schopná uznat, kdy se mýlí nebo že udělala chybu. Místo toho se do toho zahrabává tak hluboko, až se divím, že se dávno neprohrabala až do Číny.

Porada se měla na sto procent a bez nejmenších pochybností konat zítra. Můj diář není Divoký západ – nedostane se do něj nic bez řádného potvrzení. Asi bych se tím neměla moc vytahovat, ale jak jde o můj diář, jsem puntičkářka na hranici psychopatie.

Navíc se naše porady nikdy nekonají v pátek večer. Všichni vědí, že Agatina pravá ruka Sherise chodí v pátek večer do hastingského kadeřnictví na přebarvení šedin. Sherise tvrdí, že v desáté třídě začala šedivět na spáncích – prý v její rodině ženy začínají šedivět velice brzy –, ovšem s Faith si myslíme, že za to může Agatha. Prezidentka našeho sesterstva je schopná působit lidem nepředstavitelný stres.

„Mrzí mě to,“ povím Isaacovi, „ale úplně jsem zapomněla na jednu důležitou schůzku.“

„To seš nějaká vysoko postavená byznysmenka, nebo co?“

„Ne, ale jsem ve výkonné radě Delty Pí, takže jsem tam potřeba.“

Zůstane na mě zírat. Letmý pohyb směrem dolů mi prozradí, že erekce mu ochabuje, ačkoli i napůl tvrdá je opravdu působivá.

„Všechno v pořádku?“ zeptám se, když mu slezu z klína. Ani sedadlo spolujezdce nenabízí příliš volného místa, přesto se mi podaří navléknout si bílé krajkové kalhotky a uhladit si skládanou sukni.

Fotbalista na sousedním sedadle na mě zůstane zírat. „Potřebuju, abys ke mně byla upřímná.“

„Dobře?“ Prsty si prohrábnu vlasy a zastrčím si je za ucho.

„Odpuzuju tě?“

„Co prosím?“

„Odpuzuju tě?“ zopakuje skrz zaťaté zuby. Na předloktí mu vystoupnou žíly, když si promne kořen nosu. Očividně ho to hodně trápí.

„Isaacu… ještě před chvílí jsi měl ve mně prsty,“ připomenu mu.

„Ano, a teď zdrháš. To proto, že jsem tě neudělal?“

Panebože. Vím, že smích je v této situaci nevhodná reakce, ale ovládnout se je pro mě pořád těžší. Bublá mi v hrdle a dere se ven.

„Je to tak?“ zeptá se.

„Ne,“ prohlásím co nejdůrazněji, abych ho o tom ujistila. „Ještě pár vteřin a udělala bych se. Přísahám.“

„Vážně?“

„Smrtelně. Jenom jsem zapomněla, že mám dneska večer schůzi sesterstva.“

Jako bych vůbec nic neřekla, prohlásí: „Nejsem snad žádoucí?“

Zůstanu na něj zírat. „Jsi Isaac Grant.“

„Jo, no, to jsem si myslel. Obvykle se mi daří holky balit, ani se o to nemusím snažit. Vejdu do místnosti a hned se na mě lepí tak pět tisíc holek, co se mnou chtějí jít domů, ale teď mě najednou jedna z nich nechce? Najednou je ta holka jako: Počkat, ty se mnou flirtuješ? Sorry, ale už něco mám, pa a měj se.“ Pobouřeně zasténá. „Vždyť jsem Isaac Grant!“

„Ach jo, broučku, někdo ti řekl něco, kvůli čemu pochybuješ o tom, kdo jsi?“

„Ne.“

Viditelně lže. Ten příklad, který řekl, byl až velice konkrétní.

Natáhnu se přes středový panel a poplácám ho po obrovském bicepsu. „Ať už ti to řekla kterákoli, za to trápení ti nestojí.“ Ukážu na jeho širokou, svalnatou postavu. „Jsi bůh. Tvoje tělo je…“ Na okamžik se mi zastřou oči a bezděčně se k němu nakloním, jako bych ho chtěla políbit, než si uvědomím, co to dělám, a vzpamatuju se. „Věř mi. Jsi nádherný. A víš, co s prsty. Na tu holku kašli.“

Z jeho úsměvu sálá naděje. „Mám zapomenout i na tebe?“

„Cože?“

„To jsi mi včera řekla venku před Kafincem, ne? Že se dneska sejdeme a pak zapomeneme, že k tomu kdy došlo.“

„Že budeme předstírat, že k tomu nikdy nedošlo,“ opravím ho.

Říkám to všem klukům, s kterými si to chystám rozdat. Pokud se někde v kampusu potkáme, budeme předstírat, že se neznáme. Nepotřebuju, aby se za mnou, zrovna když budu se svými upjatými sestrami z Delty Pí, táhl dav okouzlených kluků, kteří by pěli ódy na naši jednorázovku.

Ačkoli abych byla upřímná, ten poslední, s kým jsem čekala, že si domluvím sex na jednu noc, byl zrovna Isaac Grant. Když se mnou začal včera flirtovat v univerzitní kavárně, chtěla jsem ho poslat do háje. Místo toho si mě získal. Pořád nechápu, jak to udělal. Ten kluk rozhodně má osobního kouzla na rozdávání.

„Technicky vzato se tohle jako správný pich… teda spich nepočítá,“ oznámí a zakmitá obočím. „Protože jsme se ani jeden neudělal.“

„To je fakt, ale dneska jsem měla jediný volný večer na příštích několik týdnů, takže…“ Nakloním se k němu a políbím ho na tvář. „Pokračování příště. A když ne, ráda jsem tě poznala. Ale teď už fakt musím jít.“

„Dobře dojeď,“ popřeje mi.

„Díky.“

Vystoupím z jeho porsche a vyrazím k omlácenému sedanu, kterého jsem dostala od své sestry Avy, když před čtyřmi lety promovala na Briaru. Na této univerzitě studovali všichni v naší rodině. Moje máma byla členkou Delty Pí. Právě proto jsem neměla na vybranou a musela se do tohoto sesterstva také hned v prváku přihlásit. Být to na mně, na nějaká sesterstva se úplně vykašlu. Nebo bych si aspoň vybrala takové, kde je větší zábava. Místo toho se teď musím vrátit z Hastingsu co nejrychleji domů, protože naše prezidentka je diktátorka.

Hastings se nachází jen deset minut autem od Briaru. Je to typické novoanglické městečko s idylickou hlavní ulicí, obchůdky všeho druhu a historickým náměstím. S Isaacem jsme se dneska sešli za domovem důchodců, protože po čtvrté odpoledne se jeho parkoviště mění na město duchů a bistro
obsadí hejno hastingských seniorů na brzkou večeři. Isaac bydlí kousek odtud v jedné z ulic lemovaných stromy, ale do domu, který obývá s dalšími třemi fotbalisty, se mi nechtělo, protože nestojím o pozornost.

Někdo by mohl říct, že vedu dvojí život.

Fajn. Tak to říká Faith.

Ale moje nejlepší kamarádka má pravdu jen napůl. Nevedu dvojí život, jen si extrémně chráním soukromí. Ráda se věnuju jistým aktivitám a ocitám se v určitých riskantních situacích, které neodpovídají zdání, jež bych měla budit.

Pro svou rodinu jsem tvrdě pracující a zodpovědná Charlotte. Jsem jejich dokonalá dcera a milovaná sestra.

Pro své sestry z Delty Pí jsem dcerou jedné z vážených členek, silná, ale ostýchavá, sebevědomá, avšak cudná.

Mám se starat o to, aby na mě byli mí rodiče pyšní, a pro své sestry v prvním ročníku mám představovat vzor. A mám takový pocit, že ojíždět na opuštěném parkovišti sexy fotbalistu není vzor hodný následování.

Když na to ale přijde, prostě nesnáším, když musím někoho zklamat. Už jen z té představy dostávám kopřivku. Takže pokud se chci vyhnout zničujícímu pocitu, že jsem v očích svých rodičů a přátel živoucí zklamání, je životně důležité, abych udržela své ne zrovna úctyhodné volnočasové aktivity pod pokličkou.

Co nejrychleji se vrátím do Briaru, kde po odbočení na širší ulice, jež tvoří Řeckou čtvrť, zpomalím. Členové většiny místních bratrstev a sesterstev mohou parkovat leda tak na ulici, ale Delta Pí se nachází na konci ulice, kde má pro vozy svých členek vlastní parkoviště.

Dům Delty Pí je také nepopiratelně z celé Řecké čtvrti ten nejpůsobivější. Jedná se o impozantní třípodlažní sídlo s bílými sloupy před vchodem, jehož celá jedna cihlová zeď zarostla břečťanem. Ten už není zelený, už nepovídá o síle jara a léta, ovšem jeho zhnědlé šlahouny se odmítají pustit cihlového podkladu a dál se paličatě drží zdi.

Z místa spolujezdce vezmu svou tašku s notebookem a vyběhnu široké schody, jež vedou k dvoukřídlým dveřím zdobeným naleštěnými mosaznými klepadly. Klepadla jsou jen na okrasu – dovnitř se dá dostat jedině na kód, jejž je nutné zadat do mnohem modernější klávesnice skeneru zabudovaného do zárubně. Nad vchodovými dveřmi se pyšně lesknou naše ve zlatě vyvedená řecká písmena.

Všechno v Deltě Pí vyzařuje eleganci a exkluzivitu. Nejsme večírkové sesterstvo. Jsme sesterstvo budoucích manželek senátorů a prvních dam. Někdy v minulých desetiletích se rozhodlo, že bychom i my mohly být političky a podnikatelky, ale hlavně to s tím feminismem nepřehánějte, dámy. Stále se od nás čeká, že se podřídíme patriarchátu. V září nám Agatha nechala přesně tato slova připsat do přísahy věrnosti.

Uch. Úplně ten její blahosklonný hlas slyším. Mám sto chutí se otočit na patě a vrátit se do auta.

Místo toho se zhluboka nadechnu, smířím se s osudem a zadám kód, abych si odemkla dveře. Sotva vstoupím dovnitř, z jídelny ke mně dolehnou hlasité ženské hlasy.

Nemůžu popřít, že bydlet v domě plném holek mi zatíná tipec. Není tu žádné soukromí. Nada. Což znamená nulovou šanci, že bych si sem někdy mohla přivést kluka na noc. Kluci u nás vlastně mají vyloženě zakázaný přístup do vyšších pater  domu. Patriarchát nedovoluje, aby tu trávili noc. Žádná z těchhle budoucích ženušek vysoko postavených politiků přece nesmí šukat s nadrženými členy bratrstev a hipsterskými studenty umění. Ani nepořádáme party, leda tak slavnostní večeře, které naše sesterstvo organizuje dvakrát ročně. Myslím tím večeře s křehkými porcelánovými talíři, dodavateli vybraných pochoutek a koktejlovými šaty.

Během poslední takové večeře Faith hrubě porušila pravidla našeho sesterstva, když si nahoru propašovala kluka. Užívali si spolu, než to na ni práskla jedna z Agatiných patolízalek. Faith následně musela předstoupit před výkonnou radu, která měla rozhodnout o jejím trestu za tak hanebný čin.

Coby viceprezidentka pro finance jsem se musela toho únavného rokování zúčastnit. Hlasovala jsem proti tomu, aby měla Faith do své složky zapsáno varování, ale ostatní mě přehlasovaly. Sedím ve výkonné radě, která baží po krvi.

Moje baleríny pleskají o dřevěnou podlahu foyer, zatímco uháním kolem širokého schodiště, jež vede do druhého patra. Ze stropu visí křišťálový lustr a vrhá na celý prostor stříbřitou záři. Interiér domu je stejně bez poskvrnky jako jeho exteriér. Agatha tu vládne železnou pěstí, takže všechny musíme při úklidu přikládat ruku k dílu.

V jídelně se nachází dlouhý mahagonový stůl, k němuž při formálních večeřích a pravidelných týdenních poradách usedá až třicet členek sesterstva. Nad našimi hlavami svítí další lustry a na opačné straně místnosti se nachází dvoje francouzské dveře, jež vedou na rozlehlou terasu zařízenou proutěným nábytkem. Všechno tu sálá novoanglickým bohatstvím.

Při mém příchodu už všechny sedí u stolu. Naše pobočka má zhruba sto členek, ale bydlí tu jen třicet z nich a nikdy se porad neúčastní více než padesát dívek.

Všechny ke mně stočí zrak. Agatha, naše věhlasná prezidentka, povytáhne dokonale upravené obočí.

„Podívejme, kdo se nás rozhodl poctít svou přítomností.“ Hlas má sladký jako cukrkandl. Je to past.

„Moc se omlouvám,“ povím jí. „Měla jsem to ve svém kalendáři zapsané na zítra.“

Nasadím svůj nejkajícnější úsměv a vyrazím ke svému obvyklému místu vedle naší viceprezidentky Sherise, překrásné černošky s tmavýma, horlivýma očima a rty, jež právě teď křiví znechucením z mé nedochvilnosti. Členky naší výkonné rady berou své postavení velice vážně.

Holky, které nemají žádná místa přidělená – většinou se jedná o nováčky a studentky nižších ročníků –, stojí během těchto schůzí podél zdí jako malé děti na hanbě.

Sotva můj zadek žuchne na židli, skloním se, abych si z brašny vytáhla notebook. Celou dobu cítím, jak mě Agatha propaluje pohledem.

Když vzhlédnu, hlavu má nakloněnou a dívá se na mě, jako bych byla brouk, o němž se rozhoduje, zda ho má rozmáčknout. „Dochvilnost je klíčovou ctností sester Delty Pí, Charlotte. Zvlášť naší viceprezidentky pro finance, které mámě důvěřovat víc než komukoli jinému.“

Víc než komukoli jinému? Proč? Jsem snad papež?

Jsem tu jenom přes prachy. Každý rok připravuju rozpočet naší pobočky. Hlídám příjmy a výdaje. S trochou štěstí se občas dostanu i k auditu účetních knih, přestože vím, že moji roli v tomhle sesterstvu by mohl vykonávat kdokoli, kdo se vyzná v základní matematice.

Vždyť bych o tu pozici ani nestála a nejspíš bych jim neodkývala ten stereotyp, že „Asiatům jde matika“, nebýt toho, že moje máma tu za svých časů taky byla viceprezidentkou pro finance. Neskutečně si přála, abych i já obsadila místo ve výkonné radě. Tedy ne že by mi to vyloženě řekla, ale věděla jsem, že by pro ni moc znamenalo, kdybych šla v jejích šlépějích, zvlášť když moje starší sestra neprojevila o přihlášku do sesterstva pražádný zájem.

„Beru na vědomí. Odteď si budu svůj diář vést mnohem pečlivěji,“ prohlásím. Faitinu pohledu se vyhnu. Úplně cítím, jak se jí oči pobaveně třpytí.

Agatha mírně přimhouří oči, jako by se snažila zjistit, jestli to myslím sarkasticky. Viditelně ji zklamalo, že si nesypu popel na hlavu mnohem víc, ale celá jídelna čeká, až schůze začne, tak jen přikývne a oznámí: „Dáme se do práce.“

Usedne v čele stolu, položí si spojené ruce na naleštěný stůl a proplete prsty s francouzskou manikúrou. Na krku jí visí perlový náhrdelník.

Jenom Agatha Buckley-Ellisová je schopná si na schůzi vzít perly. Celý její život se točí kolem udržování dokonalé image. V jejím šatníku byste našli oblečení jen od vyhlášených návrhářů, vše dokonale roztříděné podle barev nebo vzorů, a nikdy nevychází ze svého pokoje bez perfektního nalíčení a bezchybně upravených vlasů.

Dnes probíráme prezidentský galavečer, každoroční lednovou slavnost, kterou pořádáme na počest bývalých prezidentek Delty Pí. Za normálních okolností bych Samanthu, naši viceprezidentku pro plánování programu, která dohlíží na organizování všech akcí naší pobočky, přestala vnímat, ale shodou okolností je jednou z čestných hostů letošního galavečera moje máma. Zatímco však Samantha mele o seznamu hostů a potenciálních míst konání, v duchu obracím oči v sloup tak silně, až se bojím, že mi praskne oční sval. Vždycky mluví neskutečně vážným hlasem, jako by se plánování dobročinných akcí a koktejlových večírků rovnalo svým významem operaci mozku.

Celou následující hodinu si zapisuju poznámky a mluvím, jen když se někdo zeptá, zda si to a ono můžeme dovolit. Když porada oficiálně skončí, jsem jedna z prvních, kdo vyskočí ze židle.

Na chodbě mě Faith chytí za ruku a přitáhne si mě k sobě. Tmavé kudrny jí poskakují a do nosu mi zavane jahodová vůně jejího šamponu.

„Prosím tě, řekni mi, že jsi stihla aspoň jeden orgasmus, než jsem vám to překazila,“ zašeptá mi do ucha.

Rozmrzele jí položím hlavu na rameno. „Ne.“

„Omlouvám se. Vyčítám si, že jsem tě musela vyrušit.“

„Ne, to nevadí. Kdybych poradu prošvihla, Agatha by mi to do promoce nedala zapomenout.“

V prostorném foyer si všimnu Blake Loganové, která tu na mě čeká. Zvednu ruku, abych jí mávla, a pohlédnu na Faith. „Potřebuju mluvit s Blake. Chceš zajít ke mně do pokoje a na něco mrknout?“

„Nemůžu. Jdu na kolej Fairview za pár kamarády z jednoho předmětu. Klidně pojď se mnou.“

„Díky, ale nechce se mi zas ven.“

„Pořád platí, že zítra pojedeš za rodinou?“

Přikývnu. „Vyrážím hned ráno.“

Upřeně se na mě zadívá. „A tentokrát jim to povíš.“

„Mám to v plánu,“ prohodím.

V plánu jsem to měla i minulý víkend. Místo toho jsem jela dvě a půl hodiny do Connecticutu, kde jsem na poslední chvíli ztratila odvahu a skutečný důvod své návštěvy jim neprozradila. Jen jsem poobědvala s rodiči a vyrazila zpátky do Briaru. Pět hodin za volantem kvůli obědu, co trval sotva hodinu. A to si lidi o mně myslí, kdoví jak nejsem inteligentní.

„Jo, no, jestli potřebuješ morální podporu, klidně si mě na tajňáka hoď na hlasitý odposlech a já k tobě vyšlu vlny podpory a povzbuzení,“ slíbí mi Faith.

„Platí.“

Obejme mě na rozloučenou a po jejím odchodu zamířím za Blake. Krásná pihovatá brunetka je letos moje Malá. Vždycky se mi ten titul příčil – je v prváku, ne ve školce. Jenže proti tradici nic nezmůžete. V Deltě Pí se dokonce po přísaze věrnosti koná slavnostní vyhlášení dvojic Velkých–Malých. Je to nechutně přeslazená party plná tematických dárků a důmyslně připraveného procesu odhalení, jako bychom byly nastávající rodiče, kteří se chystají zjistit, jestli třpytky v balonu, jejž se chystají propíchnout, jsou růžové, nebo modré.

Být mentorkou mi nevadí. Letos je mojí povinností dělat jí průvodkyni a rádkyni. Snažíme se scházet jednou týdně, abychom probraly její cíle, ať už akademické, nebo jakékoli jiné.

„Ahoj,“ řeknu a na pozdrav jí stisknu paži.

Všimnu si náramku na jejím zápěstí – toho, který jsem jí darovala na party Velkých–Malých. Jsem dojatá, že ho nosí. Hladké modrozelené kameny prý člověku pomáhají objasnit si, co chce, nebo mi to aspoň tvrdila prodavačka v tom holistickém krámku v Hastingsu. Nějak mi to k Blake sedělo, protože mi přiznala, že vůbec netuší, co chce se svým životem dělat. Doteď si ani nevybrala hlavní obor, což není u prváků nic divného, ale Agatha velice striktně vyžaduje, aby měly sestry z Delty Pí jasně daný životní cíl, strukturu a Plán s velkým P.

„Jak ses ten týden měla?“ zeptám se jí.

Blake tu s námi nebydlí – na Briaru musí všichni prváci bydlet na univerzitních kolejích –, ale všechny nové sestry se povinně musí účastnit schůzí. Neúčast se omlouvá, jen pokud jste mrtvé, nebo máte smrt na jazyku.

„Dobře. Chtěla jsem s tebou ale mluvit o přednáškách z rozhlasového vysílání. Možná bychom se mohly sejít v neděli na snídani –“ Náhle sebou trhne a sáhne do kapsy. „Promiň. Vibrace. Lekla jsem se.“

Zakřením se. Vytáhne svůj černý mobil, odemkne ho, protočí panenky a uloží si ho zpátky do kapsy.

„Kdopak píše?“

„Nikdo důležitý. No, někdo, kdo chce být důležitý,“ opraví se. Než se jí na to stihnu vyptat, vrátí se k původnímu tématu. „Co ta nedělní snídaně? Můžu přijít sem, nebo bychom mohly zajít do Carverovy jídelny. Prý je jejich omeleta pecka.“

„Tak půjdeme do Carverky. Mám si vzít s sebou počítač? Bude třeba sepsat nějaké seznamy?“

Stiskne rty, jako by se snažila potlačit smích. „Abys věděla, trochu mě děsí, že když mluvíš o sepisování seznamů, tváříš se při tom jak při orgasmu.“

„Já vím,“ povzdechnu si. „Pokusím se své vzrušení ovládnout.“

Blake si odfrkne.

„Vyprovodím tě,“ povím jí.

Dojdeme k vchodovým dveřím, právě když se Noelle s Vedou chystají velice nenápadně vyplížit ven.

„Někam jdete?“ zeptám se pobaveně.

Obě se s provinilými výrazy prudce otočí. Všimnu si, že ani jedna z nich na sobě nemá oblečení, které by jim Agatha schválila.

„V Sigmě pořádají party.“ Noelle ztiší hlas a ohlédne se přes rameno, aby si byla jistá, že je naše bachařka z doslechu.

Zajímavá informace: některé prestižní univerzity se snaží omezit, nebo vyloženě zakazují svým řeckým čtvrtím společenský život. Ale briarská pobočka Delty Pí, ta si ho zakazuje sama!

Delta Pí je považovaná za jedno z nejlepších sesterstev, a to pro své dobročinné aktivity, důsledné vedení, vynikající studijní prospěch – a naprostou nudu. Ovšem ačkoli nás naše ředitelka před účastí na večírcích Řecké čtvrti varuje, ani Agatha nemůže vysokoškolačkám bránit v tom, aby si chtěly život na univerzitě naplno užít.

„Chcete se přidat?“ Teď už Noelle vyloženě šeptá, zatímco Veda upírá své bystré oči ke schodišti a hlídá, aby se tu zničehonic neobjevila Agatha.

„Ne, díky,“ odpovím a obě holky zdrhnou z domu, jako by jim za patami hořelo.

Rozloučím se s Blake, ještě zůstanu stát ve dveřích, dokud nenastoupí do objednaného uberu, a pak teprve zamířím do svého pokoje v patře. Všichni na třetím podlaží bydlí v pokojích po více dívkách, ale studentky vyšších ročníků a členky rady mají při výběru pokojů přednost, a tak si pro sebe mohou zabrat jednolůžkové pokoje v druhém patře. Včetně mé maličkosti.

Na chodbě se minu s Jiou, další Američankou korejského původu v našem sesterstvu. My dvě však nejsme jediné Asiatky. Agatha má sice přehršel chyb, ale s otevřenou náručí vítá dívky všech barev pleti. Nedělá rozdíly… pokud tedy pocházejí ze zámožných rodin. Naše zvolená lídryně není rasistka. Ne, Agatha diskriminuje podle společenské třídy. Nemá vaše rodina peníze? Tak na členství v tomhle sesterstvu zapomeňte.

Zuju si baleríny a zamknu dveře – aspoň že smíme mít zámky. I když Agatha se jednou pokusila navrhnout nové pravidlo, které by je v našem domě zakazovalo. Došlo k tomu poté, co se Fareedin přítel zamkl v jejím pokoji a odmítl vyjít, dokud mu neodpřisáhla, že se s ním nerozejde. Musely jsme zavolat hasiče, aby dveře vyrazili a toho blba odtamtud vytáhli.

Všechny se Agatě smály, když navrhla, abychom nechaly zámky vymontovat. Bylo milé vidět, že se mé sestry z Delty Pí dokážou přáním naší královny vzepřít, tedy aspoň pokud je ohroženo naše soukromí.

Převleču se do pyžama, vklouznu pod tlustou bílou přikrývku a otevřu si mobil. Ještě není ani půl desáté, ale zítra musím časně vstávat. Čeká mě cesta do Hamdenu.

Zatímco naprázdno skroluju, naskočí mi několik upozornění, všechna z mé seznamovací aplikace.

Fajn. Tak sextovací aplikace. Seznamka? Kdo má čas chodit na rande? Mám práce nad hlavu, což tak bývá, když studujete polytechnický obor. Navíc právě teď ani o přítele nestojím. Je s nimi moc práce, pokud tedy můžu soudit podle svého posledního vztahu.

Mitch potřeboval neustále ujišťovat a zvyšovat ego. Řešil si nějaké problémy, což chápu, protože všichni s něčím bojují, mě nevyjímaje. Jenže Mitch si zasloužil někoho, kdo by mu dal mnohem víc, než bych mu kdy mohla dát já. Někoho trpělivého. Někoho, kdo mu nebude rušit rande na poslední chvíli, protože potřeboval do pozdního večera pracovat v laborce a úplně ztratil pojem o čase. Někoho, komu stresem podnícené libido nejede na sto deset procent, kvůli čemuž je schopný se zničehonic zjevit u něj na koleji a naskočit mu na péro dřív, než stihne pozdravit.

V současnosti mi bohatě stačí nezávazný sex, jenže tím riskuju, protože si potřebuju udržovat jistou pověst. Členka Delty Pí nesmí střídat kluky jako ponožky.

Naštěstí mi k uspokojení občas stačí jen trocha sexy slov.

Přihlásím se do aplikace a otevřu si schránku s příchozími vzkazy. Je tu jeden kluk, s kterým se bavím už delší dobu, ale s prasečinkami to tedy neumí. Přečtu si nejnovější vzkaz od něj a mám co dělat, abych se neuchechtla.

Jsem plně ztopořený a pulzuju chtíčem.

Jak má tohle proboha někoho vzrušit?

Očividně je nejvyšší čas, abych si našla na pokec někoho jiného.

Následujících deset minut projíždím profily, přičemž objevím několik potenciálních kandidátů, ale nematchneme se. Alespoň zatím ne. Asi bych měla matchů víc, kdybych na svůj profil nahrála fotku obličeje. Faith tvrdí, že si kluci myslí, že fotka pěkného těla bez obličeje jsou profily botů.

Nehodlám ale v aplikaci na hledání sexu na jednu noc zveřejňovat svůj obličej. V profilu mám dvě fotky: z rodinné dovolené loni v létě na Bahamách, na které jsem v dvojdílných plavkách, ale bez hlavy, a vleže na posteli ve fialové krajkové košilce a prťavých kalhotkách ve stejné barvě.

Ta druhá fotka je trochu odvážnější, ale dala jsem si záležet, aby mě na ní nikdo nemohl podle ničeho poznat. Pokud skončí někde na internetu, tak jako fotka ženského těla na neurčité posteli. Existuje jen velice minimální riziko, že by ji někdo vysledoval až ke mně. Nebo aspoň to byl definitivní závěr určený Metodou a já své Metodě plně věřím.

Faith si ze mě kvůli tomu dělá legraci, ale podle mě by ji neměla zavrhovat, dokud si ji nevyzkouší. Metoda mě nikdy nezklamala. A ano, mám v počítači celý dokument plný zápisků z Metody, včetně toho, zda bych měla na seznamovací aplikaci zveřejnit sexy fotky svého těla.

Jsem a vždy budu obsesivní šprtka.

A přesto si to zároveň rozdávám s fotbalisty na parkovišti.

Jsem sexy cibule, jak o mně kdysi prohlásila Faith. Mám spoustu různých vrstev.

Projedu další profily. Po chvíli jsem zaplavená fotkami lákavých odhalených hrudí, ale žádný z obličejů jejich majitelů se mnou nic nedělá. Projíždím na autopilota jeden profil za druhým, až mi aplikace nabídne lahůdku: ne jednu, ale dvě nahé hrudi na stejné fotce.

Název profilu zní LARS & B.

Tak jo, to mě zaujalo.

Profil si otevřu, abych zjistila něco víc, ačkoli po pravdě v něm neobjevím nic na čtení, spíš na slintání. Tomu říkám extrémně pevná těla. Jejich břišní svaly by se daly jeden po druhém spočítat.

Jeden z nich je opálený a kromě jemného poprašku chloupků na pažích a nohou je úplně holý. Je to blonďák – poznám to, protože mu vlasy sahají po bradu, u níž fotka končí. Jeho velikost, barva pleti a svaly mi evokují Thora.

Ten druhý má světlou pokožku s tmavými chloupky na hrudi mezi vyrýsovanými prsními svaly, kde mu tvoří lákavou cestičku až k pasu plavek, jež má usazené nízko na bocích, aby odhalil to mňamózní pánské véčko.

I Thor má pánské véčko.

Úplně se tu topím v pánských véčkách.

Nemůžu od nich odtrhnout oči. Jsou to doslova ta nejvíc sexy těla, jaká jsem kdy viděla. Takže jejich obličeje pravděpodobně stojí za pendrek. Takovou rajcovností nemůže být obdařen nikdo.

Se zatajeným dechem si otevřu další fotku a v duchu se připravím na to, že na mě vykouknou dva zubící se skřeti.

Nic takového. Jen další fotka bez hlavy. Na téhle je blonďák sólo. Na sobě má šedé tepláky. Opět se mám čím kochat.

Na třetí fotce je ten druhý v orvaných džínech a obepnuté polokošili, která mu odhaluje vyrýsované paže.

Text v jejich profilu působí stejně zajímavě.

Dva kluci, jeden profil. Dvojitá dávka šarmu, dvojitá dávka problémů. Hledáme jednu holku, která zvládne dvakrát tolik zábavy ;) Takže pokud jsi trochu zvrhlá, napiš.

Mám napsat, jo?

No, jsem zvrhlá, ale…

Ale nic. Tím, že se jim ozvu, s nimi přece neuzavřu pokrevní přísahu. Nemusím dělat vůbec nic, jen s nimi prohodím pár slov, a pokud s nimi nebudu chtít zůstat v kontaktu, prostě je vymažu. Nechystáme se přece uzavřít digitální manželskou smlouvu.

Prst mi zůstane viset nad ikonou srdíčka. Olíznu si rty… a klepnu na ni.

Nestane se vůbec nic.

Tolik nervů – a ani mi match neoplatili.

2. kapitola

BECKETT

Myšlení se přeceňuje

Dnešní zápas jsme prohráli, ale ani nesmíme truchlit, protože nám trenér pod pohrůžkou smrti nařídil, abysme si udrželi pozitivní přístup. Máme si prej představovat, jak se šatnou šíří vlny radosti, jako bysme si tu užívali gang bang pozitivity.

Jinými slovy ti konzultanti teambuildingu a zvyšování morálky, co loni způsobili v briarským hokejovým týmu úplnej chaos… Vrátili se, aby nás mučili i letos.

Zatímco se svými spoluhráči mířím tunelem do šatny, Jordan Trager, naše místní horká hlava, vraždí pohledem prváka na levým křídle.

„Do prdele kurva práce, Ingrame! Kurevsky jsi pos–“

„Hej!“ okřikne ho ode dveří šatny zamračenej pomocnej trenér Maran. „Buďte pozitivní, volové.“

Trager okamžitě vycouvá. „Poslal jsi nám bublinu naděje, když jsi střelil na branku a minul jsi, místo abys poslal puk Kansasákovi, kterej –“

„Kterej radostně volal, že je volnej,“ dopoví za něj Patrick Armstrong, poškozená strana.

Náš spolukapitán Case Colson se s utrápeným výrazem otočí k Maranovi. „No tak, trenére, jak dlouho po nás ještě budete chtít mlejt o duhách a jednorožcích? Proč nám to Sheldon s Nance dělají?“

„Těm dvěma to nevyčítej. Poděkujte USC za to, že nám Sheldona s Nance poslali zpátky.“

Zatracená USC. Je teprve říjen, sezona ještě ani pořádně nezačala, a přesto Kalifornská univerzita v Sacramentu stihla vybuchnout. Celej jejich mužskej hokejovej tým skončil kvůli nebezpečnýmu incidentu při vstupním rituálu, kdy jeden z jejich zelenáčů spadl ze střechy stadionu.

A zabil se.

Kolem té události se šířila spousta řečí, každý tvrdil něco jiného, takže těžko říct, co z toho je pravda. Ale vzhledem k tomu, kolik agresivních kreténů jsem během svojí hokejové kariéry poznal, mám sklon věřit, že toho prváka, co umřel, nejspíš šikanovali.

Kalifornská následně svůj hokejový program zrušila a teď se musí vzdát všech zápasů. A zatímco ten incident vyšetřuje škola i sacramentská policie, nechce Národní vysokoškolská sportovní asociace u ostatních týmů první divize nic riskovat. Do všech týmů posílají svoje zástupce, co nakouknou, pozdravěj a sledujou, co se děje. Víte, aby se ujistili, že nejsme opilci, co se nechaj vyhecovat ke skoku z budovy. Normálka.

Náš hlavní trenér Chad Jensen uspořádal minulej týden poradu týmu a naprosto bez obalu oznámil, že chce, abysme se do konce sezony chovali, vypadali a mluvili jako kluci z kostelního sboru. Podle všeho se teď i rýpance považujou za potenciální šikanu.

Pochybuju ovšem, že poslat za námi znovu Sheldona s Nance bylo trenérovo rozhodnutí. Jensen ty dva blby nenávidí stejně jako my.

Odlepím si zpocenej dres z ramen a zabručím, když se mi zadrhne o hrudní chránič. Úplně cítím, jak se mi už teď dělá na levý straně hned pod hrudním košem podlitina. Ve druhý třetině jsem schytal dost ošklivou ránu, když mě obránce Yaleu narazil na mantinely.

Se Shanem Lindleym a Lukem Ryderem v patách zamířím do sprchy, kde otevřu po pás vysoké dveře nejbližšího sprchového koutu. Moji kámoši zapadnou do sprch nalevo ode mě, zatímco Trager s Colsonem si zaberou sprchy napravo.

„Tak jo, mám jeden skvělej,“ řekne mi Shane a pustí vodu. „Osloví tě tajuplnej Brit v trenčkotu –“

„Jak se jmenuje?“ zeptá se Trager z mojí druhý strany.

A vida, koho naše myšlenkový experimenty najednou zajímaj. Když se loni Eastwoodská univerzita, kde jsem předtím studoval, spojila s Briarem, Trager byl první, kdo se nám Eastwooďákům kvůli našim pitomým tradicím vysmíval. A teď visí na každým Shaneově slově.

„Jmenuje se Albert,“ ozve se jeden z našich obránců. „To mi připadá jako britský jméno.“

Shane obrátí oči v sloup. „Jo, klidně. Každopádně na tebe spustí: Zdravíčko, jsem Albert, a udělá ti nabídku. Buď ti bude příštích dvacet let dávat tisíc babek měsíčně –“

„Dolarů, nebo liber?“ zeptá se Trager smrtelně vážně.

„Jo,“ přidá se Colson ne tak vážně, „jakej je vlastně kurz?“

„Dolary,“ odpoví Shane. „Litr měsíčně po dvacet let.“

Ryder vedle Shanea z druhý strany strčí hlavu pod proud vody a odhrne si tmavý vlasy z obličeje. Jeho hlas se ztrácí v šumění horký vody. „V čem je háček?“

Shane se samolibým úšklebkem prozradí: „Abyste ty prachy dostali, musíte se jednou ročně dívat, jak spolu maj vaši rodiče sex.“

Všichni ve sprchách se rozesmějou. Od vykachlíčkovaných zdí se odráží hlasitej smích. Rozetřu mýdlo do pěny a nanesu si ji na hruď. Přitom nad Shaneovým scénářem přemýšlím.

Colson okamžitě odpoví. „Ne, dík,“ řekne bílej jak stěna. „To budu radši chudej.“

„Odpověděls moc rychle,“ odfrkne si Trager. „Já k tomu mám další otázky.“

„Na celým světě není dost dalších otázek, který by mě přesvědčily, abych se díval, jak spolu naši šukaj.“

„Lindley,“ křikne Trager na Shanea. „Co když je v tý místnosti tma, takže na ně není vidět?“

„Je to jasně osvětlená místnost,“ odpoví mu Shane.

„Udělaj se?“

„Oba dva. Ona několikrát.“

„Vydávaj při tom zvuky?“

„Jsou hodně hlasitý.“

Po dlouhým přemýšlení si Trager povzdechne. „Já bych do toho šel. Přece neodmítnu prachy bez práce.“

Shane se na mě zazubí. „Becku?“

Strčím hlavu pod proud vody, abych si z bolavýho, pohmožděnýho těla smyl sprchovej gel. „Ne,“ odpovím po chvíli. „Věřím, že jsem schopnej vydělat dvanáct táců ročně, aniž bych přitom musel poslouchat svý rodiče, jak při orgasmu řvou. To radši investuju do sebe.“

Ryder se uchechtne.

Zatímco Trager přihazuje svůj vlastní myšlenkovej experiment, vypnu vodu, z háčku vezmu osušku a omotám si ji kolem pasu. Se Shanem a Ryderem v patách se vrátím do šatny. U skříňky vedle mojí najdu Willa Larsena ještě pořád v plný polní. Mračí se na mobil.

„Děje se něco?“ zeptám se ho.

I bez toho zamračenýho výrazu bych poznal, že mu něco vadí. S Larsenem jsme na sebe dokonale naladěný. To tak bývá, když si spolu v posteli užíváte s celou řadou žen. Zní to teda úchylněji, než jaký to je. Ženy zbožňujeme. Právě proto se za námi vracej.

Will si něco zabručí. „Vůbec nic. To jen můj fotr se zase chová jako vůl.“

Hodí mi mobil. Z e-mailu na displeji se rozesměju.

Od: Alessia Mason-Bybeeová

Pro: Will Larsen

Předmět: Žádost o schůzku

Dobrý den, Wille,

Váš otec by si s Vámi rád domluvil schůzku, co nejdříve se Vám to bude hodit. Prosím, napište mi Vaše volné termíny tento týden.

S pozdravem

Alessia

„On nechává svoji asistentku, aby mu s tebou domluvila sraz?“ podivím se.

„Jasně.“ Z Willova hlasu odkapává sarkasmus. „Pro něj je to jen další obchodní schůzka.“

„Tak to je dost drsný, brácho,“ poví mu Shane soucitně.

Will pokrčí rameny, odloží si mobil na vrchní poličku ve svý skříňce a začne se svlíkat. Svůj dres odhodí na lavici. „To je fuk. Vždycky byl takovej. Ani si nevzpomínám, kdy jsme spolu naposledy mluvili bez oficiální pozvánky. Na to mi Alessia píše s příliš velkým předstihem.“

Ryder se uchechtne. „No do prdele. Teda jako někdo, kdo rodiče nemá, to nevím z vlastní zkušenosti, ale podle mě by to takhle mezi rodiči a jejich dětmi být nemělo.“

Potlačím překvapení. Ryder se o svým dětství zmiňuje jen zřídka, protože tehdy jeho táta zabil jeho mámu a šel za to sedět. Všichni jsme si ale všimli, že co se oženil s Gigi Grahamovou, populární studentkou z Briaru, je mnohem otevřenější. Gigi je dcerou nejslavnějšího absolventa týhle školy, a to už je co říct, protože na Briaru studovali dva američtí prezidenti.

Díky Gigi se Ryder začal měnit k lepšímu. Má teď svoji vlastní rodinu a já mu to zatraceně přeju. Ten kluk si to zaslouží.

Ovšem Larsen… No, je mi ho líto. Nastěhoval se ke mně v srpnu, potom co se z našeho domu Shane s Ryderem odstěhovali, a jeho táta za ním ani jedinkrát nepřijel. Ten chlap bude kurevsky velkej vůl.

„Jo, tak to fakt nemá být,“ potvrdí Shane a předloží svůj mobil jako důkaz. „Vidíš tohle? Tohle všechno je můj táta. Kilometry textovek.“ Projede snad tři odstavce. „A to se jenom ptá, co mi má ugrilovat, až za dva týdny přijedu domů.“

„To musí být fajn,“ ucedí Will suše.

Zazubím se na něj. „Takže mu pošleš svůj rozvrh?“

„Ne.“ Zamkne mobil a schová si ho do kapsy.

Většina kluků půjde k Malonemu, sportbaru ve městě, ale já a Will máme svoje plány, proto se na parkovišti za Grahamovým stadionem rozloučíme a nasedneme do Willova naleštěnýho černýho SUV. Samozřejmě zaplacenýho jeho otcem.

Will sedne za volant a podívá se na mě. „Kdy má Caitlin dorazit?“

„Nevím z hlavy. Napsala nám během zápasu. Mrknu na to.“

Jenže ve zprávě od ní stojí jenom: Zavolej mi.

„Hej, ztlum to,“ zabručím ohledně country songu, co hraje z repráků. Jsem spíš na rock a rap, ale tady pan Bostoňák z nějakýho nevysvětlitelnýho důvodu ujíždí na country. Jeho auto, jeho pravidla. Parchant jeden.

„Čau,“ pozdravím, když mi to Caitlin zvedne. „V kolik dorazíš?“

Chvíli je ticho.

„Caitlin? Seš tam?“

„Ano. Promiň. Jsem tu. Hm… Asi nepřijdu.“

Svraštím obočí. „Proč ne?“

Po dalším dlouhým tichu mi do ucha dolehne těžký povzdech.

„Zabouchla jsem se.“

„Zabouchla ses,“ zopakuju.

„Ano.“

„Do kterýho z nás?“

Will na místě řidiče se uchechtne. Vyměníme si pobavenej úsměv.

„Do tebe, idiote.“

Pro sebe si přikývnu. Obvykle je to tak padesát na padesát, do kterýho z nás se holka rozhodne zamilovat.

Ani jednou odpověď nezněla: „Do obou.“

Ne že bych to tak chtěl. Taky by to bylo kurevsky divný. Jasně, v posteli se nám líběj stejný věci, ale nejsme dva týpci na lovu tý jedný výjimečný přítelkyně, co doplní náš trojlístek, nebo jak se tomu v dnešní době říká.

„Vím, že to měla být jen zábava,“ pokračuje Caitlin rozpačitě. „A byla to zábava. Bavilo mě to s vámi takhle ve třech. Upřímně jsem nečekala, že začnu něco cítit.“

Tak ona to nečekala?

No, tak já to čekal. Ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy poznal holku, která nechtěla nic víc než jednu noc. Jo, jasně. Nikdy. Přesně tolik holek s imunitou vůči emocím jsem poznal. Nula.

Miluju ženy. Opravdu. Nejradši bych padl na kolena a modlil se ke svatyni ženství. Miluju, jak vypadaj, jak chutnaj, jak voněj. Jak jsou v mý náruči měkoučký. Jak to zní, když mi sténaj do ucha.

A ano, nepochybuju, že existujou výjimky, ale za dvacet let svý existence jsem ještě nepotkal nikoho, kdo by se nakonec nezabouchl.

„Takže…“ Znovu si povzdechne. „Nevím. Třeba místo toho, abych k vám přijela, bysme mohli my dva do kina? Nebo něco jiného? Víš co, jako…“ Odmlčí se.

„Jako rande?“ dopovím.

Will po mně střelí pohledem. Zaujalo ho to.

„Ano,“ odpoví Caitlin. „Je to špatný nápad?“

„Ne, určitě by to bylo fajn, ale…“ Obrním se před reakcí na svá následující slova. „Nechci přítelkyni.“

Ticho.

Kabinu auta naplní napětí. Will dokonce stáhne okýnko, jako by to fyzicky cítil. Závany studenýho vzduchu do obličeje jsou ale příjemný.

„Nemáš zájem? Ani trošičku? Nejsem snad typ na vážný vztah?“

„Nic takovýho. Kdybych chtěl přítelkyni, byla bys první na mým seznamu,“ ujistím ji. „Přesněji bys na tom seznamu byla jediná. Chápeš moje vtipy a toleruješ moji posedlost filmy o cestování časem. Víš, jak je to vzácný?“

Koutkem oka vidím, že se Will zase zubí.

„Ty filmy jsou hrozně nudné,“ oznámí Caitlin.

„Já to vím a líbí se mi, že jsi je s námi i tak přetrpěla. Věř mi, Caitlin, kdybych hledal něco vážnýho, beru tě všemi deseti. Ale nechci žádný závazky. Nezvládám je. Chci teď ve čtvrťáku jenom hrát hokej a šukat.“

Jsem naprosto upřímnej. Jinak ani s ženami nejednám, zvlášť po tom, jakým způsobem skončil můj poslední vztah. Od druháku na střední jsem single a nemám v úmyslu na tom přinejmenším v nejbližší budoucnosti cokoli měnit.

Čekám na vzteklou reakci, nicméně Caitlin opět dokáže, že je to přesně ta pohodová holka, za kterou jsem ji měl.

„Dobře. Ale už se s vámi nemůžou scházet. Doufám, že to chápeš.“

„Jasný, beru.“

„Ale vážně mi s vámi bylo dobře,“ řekne toužebně.

„Jo. Nápodobně.“

„Pozdravuj ode mě Willa. Zatím ahoj, Beckette.“

„Čau, zlato.“ Ukončím hovor a otočím se k řidiči. „Právě jsem dal kopačky holce, s kterou jsem ani nechodil.“

Will si odfrkne. „Vítej do klubu. Pamatuješ Felicity na jaře? Kámo, jak ta řvala, když jsem jí řekl, že ji nemiluju. Tys z toho ještě vyšel dobře.“

„To je fakt.“

Dojedeme k našemu domu, v kterým je mnohem tišeji, co se Shane odstěhoval. Ryder… No, skoro ani nevím, že je pan Tichej a zachmuřenej pryč, ale Shane, to je jiná písnička. Ten chlap svou osobností vyplní každou místnost, do který vejde. S Willem jsme mnohem klidnější. Asi proto jsme si začali rozumět, hned jak se naše hokejový týmy spojily.

Co jsem ho poznal, měl jsem pocit, jako bysme se znali roky. Naneštěstí eastwoodští hráči měli zakázáno vycházet s briarskými – holt jsme byli odvěcí nepřátelé –, takže jsme naše přátelství měsíce tajili. Když si ale Ryder začal užívat s Colsonovou bývalkou Gigi, dostali jsme tím volný pole působnosti. Jestli se on směl kámošit s nepřítelem, tak já jsem směl Willa pozvat k sobě, ať spolu mrkneme na nějaký parádní sci-fi.

Larsen je typ člověka, s kterým je vám dobře, bez ohledu na to, co děláte. Když jsem ale po probuzení našel ve svý posteli poprvý nahou holku a nahýho Willa, nemůžu popřít, že to… mnou trochu otřáslo.

Večer před tím trapným ránem byl ale zábavnej. Jak jde o sex, hlásím se do tábora čím zvrhlejší, tím lepší. A jak se ukázalo, čím víc účastníků, tím líp. Ten večer jsem tvrdej jak skála přihlížel, jak sexy brunetka rajtuje na Willovi, jako by to byl její závodní kůň a ona si jela pro zlatou medaili v kentuckým derby. A pak, zatímco na něm dál seděla, se ke mně naklonila a vzala mýho ptáka do pusy – a v tu chvíli to začalo být tisíckrát rajcovnější.

Už jsem pár trojek zažil, ale žádná z nich nebyla takhle žhavá. A to byl jenom začátek. A pak se v létě Will rozhodl, že naše zvrhlý aktivity jsou na něj až příliš zvrhlý. Mám takovej pocit, že použil slovo úchylný.

Chápu, proč se s tím vytasil. Will je analytik. Hodně nad věcmi přemýšlí. Můj názor? Myšlení se přeceňuje. Dělejte, co je vám příjemný. Tečka.

„Zajdeme k Malonemu?“ Will vypne motor a odepne si pás.

„Jo, proč ne.“

Zítra nemáme zápas ani ranní trénink, a když se k nám Caitlin nechystá, nemáme důvod se dneska nezlejt pod obraz.

Od našeho domu je to na Main Street jen deset minut pěšky, takže se rozhodneme to vzít do baru po vlastních, místo abysme si objednali odvoz.

Když na chodníku srovnáme krok, Will se zeptá: „Takže fakt nechceš jít s Caitlin na rande?“

„Ne, kamaráde.“

Obrátí oči v sloup. „Závazek není tak hrozná věc, jak si asi myslíš.“

„Jo, není hroznej. Je příšernej.“

Končí jen naprostou a úplnou destrukcí lidský duše a víry v dobro, jak naneštěstí můžu dosvědčit.

No, tak na to seru. Potom, co mi Shannon týden před maturitou vyrvala srdce z těla, nemám v úmyslu jít hodně, opravdu hodně dlouho s žádnou holkou do něčeho vážnýho.

Možná ve vzdálený budoucnosti. Jednoho dne. Někdy v nějakým neurčitým, předem nestanoveným dni daleko v budoucnu.

Ale rozhodně ne dneska večer. Ne, dneska si otevřu naši oblíbenou seznamku na sex. Caitlin je už teď hodně daleko ve zpětným zrcátku mýho milostnýho života.

„To seš na našem profilu?“ zeptá se Will pobaveně, když mi nakoukne do mobilu.

„Jo, jen kontroluju zprávy.“

Před pár týdny jsme si vytvořili společnej profil, hlavně protože bylo dost těžký balit holku a přitom vymýšlet, jak zjistit, jestli by měla zájem o nás oba, aniž bysme z toho vyšli jak dva slizouni. Aplikace, v který se lidi domlouvaj na sex, je efektní způsob, jak si někoho najít a přitom si ušetřit rozpaky z odmítnutí, nebo přímo zděšený pobouření.

Ne že bych cítil rozpaky nějak často. To už něco musí být, aby mi na tom záleželo. Mnou jen tak něco neotřese. Je to můj defaultní stav.

„Nějakej zajímavej objev?“

„Podle mě nám tohle všechno píšou boti.“

Smažu příslušný zprávy, odmatchnu se s jednou holkou a zrovna se chystám apku zavřít, když mě na hlavní stránce zaujme jeden profil.

„No do prdele, Larsene. Mrkej.“

Když mu ukážu fotku, chápavě se na mě zazubí. „Mašle?“

„Mašle,“ zasténám.

Holka na fotce leží v posteli ve fialový krajkový podprsence a kalhotkách ve stejný fialový barvě s růžovou mašličkou uprostřed pasu. Mašle mě fakt berou. Nejradši bych ji chytil do zubů. Ochutnal ji. A pak ochutnal každičkej kousek toho těla. Malý, pevný prsa. Zatažený břicho. Dlouhý nohy.

Je mi u prdele, jak vypadá její obličej. Její tělo je zbraň. Chci ho cítit na jazyku.

„Jo, líbí se nám.“

Will se uchechtne. „Je vůbec někdy chvíle, kdy nemyslíš na sex?“

„Nerozumím otázce.“

Klepnu na srdíčko v rohu její profilový fotky a modlím se, abysme se jí líbili natolik, že nám to oplatí. O vteřinu později mi na displeji naskočí moje nejoblíbenější upozornění.

Máte match!

3. kapitola

CHARLOTTE

Moje vnitřní kritička
je agresivní potvora

Bylo mi šest let, když jsem pochopila, co to „znamená“ být adoptovaná. Přišla jsem na to o přestávce při hádce s jinou holkou z naší třídy. Stacey. Zatracená Stacey. Nevzpomínám si, jak to začalo, ale byla to naprosto zbytečná hádka. Obě jsme tvrdily, že nám naši rodiče koupí, cokoli chceme. Což už tehdy bylo dost absurdní, protože mě rodiče v žádném případě nerozmazlovali.

Stacey se vytahovala, že její rodiče by jí koupili zmrzlinu i ve vánici, kdyby si o ni řekla. Když jsem jí na to opáčila něco podobně přehnaného, namítla: „To by tvoji rodiče nikdy neudělali.“

A pak s úšklebkem ledabyle prohodila slova, která mi rozbila celý svět.

„Ani nejsi jejich skutečná dcera.“

Jako by mi těmi slovy zabodla do srdce dýku. To, že jsem adoptovaná, jsem se dozvěděla hned, jak jsem byla dost stará na to, abych se zeptala, proč jsem víc podobná Daisy Jeongové a jejím rodičům než svým vlastním příbuzným. Asi jsem to ale úplně pochopila až při té hádce se Stacey.

Tehdy jsem odtamtud celá ubrečená utekla. Tak mě to rozhodilo, že učitelé museli zavolat mým rodičům, aby si pro mě přijeli. Byl to táta, kdo si vytáhl kratší slámku a musel kvůli mně odejít dřív z práce. Odmítla jsem mu říct, co se stalo, a nechtěla jsem od něj utěšit. Ale večer, když mě ukládal do postele, jsem se rozbrečela a přiznala, co mi Stacey řekla. Máma za mnou hned přiběhla a oba mě začali uklidňovat a vysvětlovat mi, že to, že nejsme pokrevně spříznění, neznamená, že nejsem jejich skutečná dcera.

Jejich slova však nedokázala vymazat strach, který se mi zažral do srdce.

Co když se rozhodnou, že už mě nechtějí?

Snažila jsem se ty obavy pohřbít, ale jak jsem dospívala, neustále se mi vracely. Kdykoli jsem neposlouchala nebo jsem přinesla ze školy špatnou známku, hlas v hlavě mi našeptával, že mě pošlou zpátky. Začala jsem sledovat každý jejich pohyb a analyzovat jejich slova a chování a pátrala jsem po znamení, že jejich láska ke mně má své hranice.

Teď je mi dvacet jedna, příští rok v létě mi bude dvacet dva, a ty obavy z větší části zmizely. Už je to dlouho, co jsem se naposledy podívala na rodinné fotografie na římse a pochybovala, jestli k nim opravdu patřím.

Ale občas, třeba když se sejdeme u jídelního stolu a všichni postupně vyslovíme jeden cíl, který jsme si stanovili, nebo na jaký úspěch jsme tento měsíc pyšní, přeju si, aby lidi, co mě adoptovali, nebyli tak zatraceně dokonalí.

Miluju je z celého srdce, ale moje rodina je banda hrozně ambiciózních lidí.

Máma dokáže ukuchtit suflé, co vám vezme dech, a má doktorát z matematiky. Nechce ale, aby ji někdo oslovoval paní doktorko. Zas tak nabubřelá není.

Táta svou firmu v oboru kyberbezpečnosti, která má teď hodnotu mnoha milionů dolarů, řídí z pracovny v patře domu.

Ava, o čtyři roky starší než já, nastoupila hned po vysoké do své vysněné práce s tak vysokým platem, že si může dovolit byt s dvěma ložnicemi přímo na Manhattanu místo nějaké zavšivené garsonky.

Oliver, který je o šest let starší, je na nejlepší cestě stát se nejmladším partnerem v advokátní kanceláři, kde se věnuje rodinnému právu.

Jsou nechutně úspěšní a vyrovnaní. Všichni do jednoho. I Oliverova manželka Katherine z jejich řady v ničem nevybočuje. Kat pracuje pro organizaci, která bojuje proti obchodu s dětmi a vrací je jejich rodinám. Oliver se prostě rozhodl, že si vezme toho jediného člověka na světě, který je ještě dokonalejší než on.

„To je fantastická zpráva.“ Máma se rozzáří na Avu, která nám právě oznámila, že je na řadě s povýšením. Protože jak taky jinak. „Jsem na tebe moc pyšná, zlatíčko.“

„A copak ty, prcku?“ Táta se na mě usměje a hranou vidličky si ukrojí sousto jablečného koláče. „Dosáhla jsi tento měsíc nějakého úspěchu nebo cíle?“

„Z posledního testu z biologie jsem dostala jedničku.“

Moje odpověď mi v porovnání s ostatními připadá nudná.

Ale co jiného bych jim měla říct? Že jsem dosáhla cíle, že si to užiju v autě s fotbalistou?

Táta by ten koláč nejspíš vdechl. Ale nic by se mu nestalo, protože všichni v mé rodině prošli výcvikem první pomoci včetně Heimlichova manévru. Máma jednou v létě dostala nápad vytáhnout celou rodinu na kurz – jen tak pro zábavu. Její představa zábavy se od té mojí diametrálně liší.

Vždycky jim můžeš říct, že jsi dosáhla toho, že jsi poslala vzorek DNA do genealogické firmy.

Uch. Moje vnitřní kritička je agresivní potvora.

Fajn. Fajn, jasný? Je to docela slušný úvod. Můžu volně přejít od akademických úspěchů k vzrušujícímu novému vývoji ve svém životě.

Hádejte co! Hledám svoji skutečnou rodinu!

Panebože! Co když to vezmou špatně? Nechci, aby si mysleli, že jsem nevděčná nebo že mi nejsou dost dobří.

To jen, že mě něco nutí to udělat. Pronásleduje mě to už roky. Adoptovali mě v mých osmi měsících. Netuším, odkud pocházím. A hodně dlouho mi to bylo jedno. Mám sice nějaké otázky, ale hledat na ně odpovědi mi nikdy nepřipadalo kriticky nutné. Mí přátelé, rodina a život mi naprosto stačili. Pořád mi bohatě stačí.

Ale v poslední době mi potřeba odpovědí nedá spát.

Asi to chci pochopit. Chci vědět, kdo jsou mí biologičtí rodiče. Nebo byli, pokud už nežijí. Chci vědět, proč mě moje biologická matka opustila. Proč jí připadalo, že nemá jinou možnost.

Mí rodiče řekli, že mě odložila v plastovém koši na prádlo před dveřmi jednoho soulského sirotčince. Měla jsem u sebe modrého plyšového králíčka. Mám ho dodnes. Jmenuje se Tygr. To jméno mu dal Oliver. Rodiče mi řekli, že když si mě přivezli domů a představili mě Oliverovi a Avě, moji noví sourozenci ze mě byli skoro okamžitě unesení.

A jsou to mí sourozenci. A oni jsou mí rodiče. Nikdy jsem o nich nemluvila jako o svém „adoptivním bratrovi“ nebo „adoptivní mámě“. Nic takového. Jsou to máma s tátou. Oliver je můj brácha. Ava moje sestra. Jsou jediná rodina, kterou znám, a neskutečně je miluju.

V hrdle se mi zadrhne zasténání. Zatraceně, proč jsem se jen na web té firmy podívala? Nesnáším emoční chaos. Nebo přesněji jakýkoli chaos. To jen když žiju svůj druhý život, ten, v kterém ode mě nikdo neočekává dokonalost, se smím poddat bezvládí. Ten druhý život je plný rizik a vzrušení.

Tenhle… zas tak moc ne.

Proberu se ze zamyšlení a uvědomím si, že moje perfektní okno příležitosti se uzavřelo a pozornost u stolu patří Kat, která právě popisuje, že už týden chodí deset tisíc kroků denně, a pak už jsme hotoví.

Tahle naše tradice asi působí kýčovitě, ale není tak snobská, jak to vypadá. Naši rodiče chtějí, abychom na sebe byli pyšní, a jako svůj úspěch můžeme sdělit jakoukoli sebemenší banalitu, třeba dneska jsem šla na procházku a bylo příjemné cítit vzduch na tváři. Cílem tohoto cvičení je myslet o sobě pozitivně.

Zatímco sklízíme s Oliverem ze stolu, probíráme brutální případ sporu o péči o dítě, na němž právě pracuje. Je to úplný tátův dvojník, od písčitě blond vlasů až po tvar nehtů. A Ava je zas kopií mámy – má stejné husté, světle hnědé vlasy, nemožně dlouhé řasy, a dokonce s ní má společné i šedé flíčky v modrých duhovkách.

A pak jsem tu já. Když jsem byla mladší, dívala jsem se na svůj odraz v zrcadle a přemýšlela, kterému ze svých biologických rodičů jsem podobnější. Ale asi na tom nezáleží. Nechtěli mě. Tak proč chtít vypadat jako oni?

Nejsem kvůli tomu zahořklá. Ne doopravdy. Vím, že některé lidi vědomí toho, že jsou adoptovaní, tíží, ale já jsem upřímně vděčná za život, který mi dali, a za rodinu, v níž mě přivítali s otevřenou náručí. Od chvíle, kdy mě poprvé uviděli, se ke mně chovají jako k jedné z nich, jako k čistokrevné Kingstonové.

S Oliverem odneseme špinavé nádobí do kuchyně, kde si máma u dřezu vyhrnuje rukávy.

„Jdi za tátou,“ povím bráchovi. „Já tu mámě pomůžu.“

„Dík, mrně.“

Po jeho odchodu se s mámou postavíme bok po boku u dřezu a myjeme talíře. Udělá tu chybu, že se zeptá na Deltu Pí. Se zasténáním si dobrých deset minut stěžuju na Agathu.

„Podle tebe je Agatha hrozná?“ zeptá se máma, když se odmlčím, abych se nadechla, a podá mi talíř, který uložím do myčky. „Její máma je stokrát horší.“

„To mě v nejmenším nepřekvapuje.“

Agatina máma Lillian je jednou z našich poradkyň z řad absolventek školy. Jejím úkolem je „podpora“ výkonné rady, ale ve skutečnosti využívá každoměsíčních návštěv k tomu, aby strkala nos do všeho, co se v domě děje, a poučovala nás o tom, co děláme špatně. V té rodině jablko nepadlo daleko od stromu. Jsou si tak podobné, jako by visely na stejné větvi.

„Bože,“ zasténá máma. „Lillian pravidelně pořádala takzvanou zkoušku lesku.“

„Jak to myslíš? Jako bot?“

„Vlasů.“

„Jako fakt?“

„Ano. Před důležitou večeří nebo jinou akcí nás nechala seřadit před dveřmi našich pokojů a pak procházela po chodbě a prohlížela si naše vlasy. Vždycky chtěla, abychom naklonily hlavu tak, aby na ni dopadlo světlo v tom správném úhlu, a hodnotila, jak leskle vypadají. A pokud jsi zkouškou lesku neprošla…“

„Co provedla? Zbila vás?“ zalapám po dechu.

„Ano, Charlotte, zbila nás.“

„Cože?“

„Ne! Jistě že nic takového neudělala!“ Máma se rozesměje. „Pokud jsme měly ještě čas si vlasy upravit, tak nám to dovolila. Pokud čas nebyl, nesměly jsme se dané akce účastnit.“

„To stačilo k tomu, abys na tu nudu nemusela? Že se ti vlasy leskly na osmdesát procent místo na sto? Proč nemůže být Agatha taky taková?“

Když naplníme myčku, opláchnu si ruce a pak sáhnu po květované utěrce, abych si je osušila.

„Víš,“ povím jí, „na těch poradách dávám pozor jenom kvůli tobě, paní prezidentko.“

„A já si toho velice vážím.“

Dojde ke mně, ovine mi paže kolem ramen a pevně mě obejme. A pak mě líbne na tvář a jde otřít linku.

Udělej to, dokud má dobrou náladu, pobízí mě vnitřní hlas. Řekni jí, že chceš najít svoje biologické příbuzné.

Právě se mi naskytla další příležitost. Obě jsme klidné a spokojené – ideální chvíle odpálit atomovku, na které sedím.

Udělej to.

Řekni jí to.

„Tak pojď,“ pobídne mě máma a zamíří ke dveřím. „Zeptáme se tvojí sestry a Kat, jestli pořád chtějí na procházku.“

Příležitost mi opět proklouzla mezi prsty.

Znovu jsem zbaběle vycouvala.

Znechucená sama ze sebe se podívám na mobil. Máma mezitím vyjde z kuchyně najít Avu. Upozornění u sex-aplikace mě informuje, že mám nový match.

Zvědavě na to klepnu a zjistím, že jsem se matchla s majiteli těch dvou neskutečně vyrýsovaných hrudí. Otevřu si zprávy. Předpokládám, že tam najdu fotku žilnatého penisu nebo nějakou oplzlou hlášku jako Čau, kotě, uka kozy.

Místo toho mě vyvedou z míry.

Myslíš, že je možný cestování časem? A jestli je tvoje odpověď ne, jaký to je se obrovsky mýlit?

Kousnu se do rtu, abych potlačila smích. Tak tohle… jsem nečekala. Nad odpovědí se musím zamyslet, než se mi podaří ji zformulovat.

Podle mě to možné je, ale nevěřím, že se dá změnit minulost. Jinak by došlo k tolika časovým paradoxům, že bychom se z toho už nevzpamatovali. Jeden fyzik jménem Novikov má na to celou teorii.

K mému překvapení mi někdo ihned odpoví:

Do prdele, ty znáš Novikovův princip self-
konzistence?

Kdo ne? Podle mě je to zdravý selský rozum.

Vezmeš si mě?

To záleží. S kým teď mluvím? S Larsem, nebo s B?

Tady B. Lars tu někde je.

Chodíte na Briar?

Jeho současná poloha je dost daleko na to, abych si tipla, že se právě teď nachází v Hastingsu. Když jsme se matchli, dělilo nás jen několik kilometrů, takže mi dává smysl, že s Larsem bydlí poblíž Briaru.

Jo, oba dva. Co ty?

Taky.

Třeťák? Čtvrťák?

V aplikaci mám uvedený věk dvacet jedna, takže můžu být v obou těchto ročnících. Rozhodnu se říct, že jsem ve třeťáku, protože jak jde o seznamovací aplikace, nikdy neříkám úplnou pravdu.

Třeťák. Ty?

Oba jsme ve čtvrťáku.

Znovu píše. Na chodbě slyším mámu a sestru.

Dorazí mi další zpráva.

Přečetla sis náš profil, že jo? Jenom si chci být jistej, že nezačneš vyšilovat, až se tu za chvíli objeví Lars a začne s tebou kecat.

Četla jsem ho.

A?

A co?

Už jsi někdy byla s dvěma kluky?

Zrovna se chystám odpovědět, když do kuchyně nakoukne Ava.

„Jdeš –“ Zarazí se a přimhouří oči. „Proč se červenáš?“

Geny mě odsoudily k tomu, že zrudnu jako rajče, kdykoli vypiju víc než půl sklenice alkoholu nebo se stydím. A protože je odpoledne a za dnešek jsem měla jen vodu, moje starší sestra správně vyvodí příčinu.

„Píšeš si s klukem?“

„Ne,“ zalžu.

„Píšeš! Ty tváře to prozrazují.“ Zasténá. „To snad ne. To jste se k sobě s Mitchem vrátili?“

„Líbí se mi, jak jsi tu otázku uvedla slovy to snad ne.“

Není žádným tajemstvím, že Ava nebyla – a dodnes není – nijak zvlášť velkou fanynkou mého bývalého. Mám takové podezření, že se nelíbil ani mým rodičům. Nikdy mi to neřekli do očí, ale všímala jsem si, že si nejednou vyměnili nespokojený pohled, kdykoli k nám Mitch přijel. Obvykle když se na mě příliš lepil, což začal dělat ke konci našeho vztahu. Ani já jsem z toho nebyla zrovna dvakrát nadšená.

„Nebyl pro tebe ten pravý,“ dodá Ava.

„Ne že bych s tebou nesouhlasila,“ prohodím. „A právě proto ne, nevrátili jsme se k sobě. Píšu si s Faith.“

Zavřu aplikaci a schovám mobil do kapsy. Tento rozhovor bude muset počkat na později.

„Jak to vzali?“

Faith se na mě vrhne hned, jak večer vejdu do dveří. Na sobě má pyžamové kalhoty a mikinu Delty Pí a vlasy si stáhla z obličeje neonově žlutou čelenkou. Na tmavě hnědé pleti nemá ani stopu make-upu, který ani nepotřebuje, protože pokožku má naprosto dokonalou. Vraždila bych, abych měla pleť jako ona.

Zamířím ke schodišti. Faith za mnou vyrazí jako dychtivé štěně.

„Byli s tím v pohodě, že jo?“ nedá mi pokoj. „Říkala jsem ti to.“

V druhém patře se zastavím a povzdechnu si. „Neřekla jsem jim to.“

„Charlotte!“

„Já vím! Ale nebyla ta správná chvíle.“

Vyrazím ke svému pokoji, Faith mi je však pořád v patách.

„Na to žádnou správnou chvíli nepotřebuješ. Moc nad tím přemýšlíš. Bude jim jedno, že chceš najít biologické příbuzné. Hele, kdyby Ava poslala svůj vzorek DNA, aby se pokusila najít dávno ztracené příbuzné, nehnuli by brvou, ne?“

U dveří mého pokoje se zdržíme, protože jsem strčila klíč do zámku vzhůru nohama. V duchu si poznamenám, abych na příští schůzi výkonné rady znovu otevřela otázku instalace klávesnicových zámků. Agatha se Sherise ten nápad posledně vetovaly, protože podle nich by tím náš dům začal „působit jako nápravné zařízení“.

„To, co dělám, mi připadá jako nevděk,“ přiznám se, když dveře konečně otevřu. „Jako by mi život, který mi dali, nestačil. Jako by mi něco chybělo.“

„Ale tobě něco chybí,“ podotkne Faith otevřeně.

Posadí se mi na postel a natáhne se po mém plyšovém králíčkovi. Ano, přivezla jsem si Tygra s sebou na vysokou. Cestuje se mnou všude.

„Chceš vědět, odkud pocházíš,“ pokračuje a přitom si hraje s Tygrovýma plandavýma ušima. „Tím se přece na tom, že je tvoje rodina naprosto fantastická, nic nemění. Mají tě rádi a jsou to tví rodiče. Ale někde tam venku je jedna tvoje část, kousek tvojí minulosti, který potřebuješ najít.“

Má pravdu. Musím to udělat.

Pípne mi mobil.

Když ho odemknu, na displeji se ukáže skutečný a nezvratný důkaz, že nás naše mobily odposlouchávají.

„Panebože,“ povím Faith. „Zrovna mi píšou z BioRoots.“

Posadí se. „Co tam stojí?“

„‚Pátrání dokončeno. Zobrazit výsledky.‘“

Zalapá po dechu. „Máš výsledek! To znamená, že ta firma musela nějaké tvoje příbuzné najít, ne?“

„No, výsledek taky může znít ‚nula nalezených‘,“ opáčím suše.

„Otevři to! Mrkneme se!“

„Chtěla jsem s dalším přihlášením počkat, až to povím rodině.“

„Ne, podle mě bude lepší, když nejdřív zjistíš výsledek. Třeba jim ani nebude o čem říct.“

Pravda. Přisednu si k ní, otevřu aplikaci a přihlásím se rozpoznáním obličeje.

Vítejte zpět! objeví se na úvodní stránce.

Pod tím je tlačítko, na kterém stojí Zobrazit výsledky.

„Do toho,“ pobídne mě Faith.

Kousnu se do rtu a klepnu na tlačítko. Přesměruje mě na úplně novou stránku, na které je seznam všech genealogických informací spojených s mou DNA. Podívám se na první položku na seznamu a zalapám po dechu.

„Panebože!“ vykřikne Faith.

BioRoots nažhavil svůj vyhledávač se schopností objevit spojení i hluboko v minulosti. Předpokládala jsem, že najde leda tak nějakého praprarodiče. Bratrance z třetího nebo čtvrtého kolene, který je nějak vzdáleně příbuzný s jiným bratrancem. Někoho, kdo by mě mohl navést směrem k mým biologickým rodičům, kteří mě odložili v sirotčinci.

To poslední, co jsem čekala, byl biologický bratr.

4. kapitola

CHARLOTTE

Prohnilá, podlá zrádkyně

Nazítří odpoledne mi volá můj bratr.

Můj skutečný bratr.

Počkat, neměl by být tím „skutečným“ bratrem ten můj nový bratr, protože jsme biologicky spříznění?

Co by pak byl ale Oliver?

Oliver pro mě není falešný bratr.

Začínáš vyšilovat, Charlotte!

Panebože. Opravdu. Od včerejšího večera jsem tou jobovkou ohledně DNA jak posedlá. Dneska ráno jsem si hned po probuzení otevřela webovku té firmy, abych se ujistila, že tam ta informace pořád visí a že to nebyla pouhá halucinace. A ano, pořád to tam bylo. Nalezen jeden biologický bratr – a nachází se ve Spojených státech. Přicestoval snad jako mezinárodní student z Koreje? Nebo ho tu taky někdo adoptoval a on tu vyrostl? Nebo se do Ameriky přestěhoval sám od sebe?

Podobné myšlenky mi hlavou vířily celý den a zaplavovaly mě otázkami. Z nich však byla důležitá jen jediná.

Mám se mu ozvat?

Zrovna jsem se to chystala projet Metodou. Otevřela jsem si počítač a moje prsty už visely nad klávesnicí, když mi začal vibrovat mobil.

Zavřu notebook a opřu se o opěradlo židle. Je velká a pohodlná. A taky se otáčí, což je podle táty velký hazard se zdravím. V obchodě s nábytkem jsme se kvůli tomu pohádali, což vedlo k debatě o tom, jestli někdy otočné křeslo způsobilo něčí smrt. Máma si na to téma vyhledala nějakou statistiku, protože tak to už holt v naší rodině chodí.

„Ahoj,“ pozdravím Olivera. „Co se děje?“

„To mi řekni ty.“

„Jak to myslíš?“

„Včera ses chovala divně. Napadlo mě, že počkám, až se vrátíš do školy a nebudeš už pod dohledem mámy a táty, kterým nic neunikne, takže mi vysvětli, co to mělo včera být.“

„Nechovala jsem se divně,“ namítnu.

„Ano, chovala, a jsi hodně špatná lhářka. Co se děje?“

No, nic moc. Jen jsem zjistila, že někde na téhle planetě pobíhá můj biologický bratr.

Ta slova polknu. Jsem si se svými sourozenci blízká, ale asi ne tak moc, jak bychom mohli být. Vím, že oba by za mnou bez váhání přijeli, kdybych potřebovala dostat z vězení nebo se rozešla s přítelem. Ale ty hlubší věci? Nejistoty a pochybnosti, které mě občas za nocí užírají, jako když pes ohlodává starou kost? Nevím, jestli by Oliver nebo Ava byli ti první, koho bych požádala o podporu.

Nijak mi v tomto směru nepomáhá, že jsou oba starší než já. Když mi bylo dvanáct, Oliver už studoval na vysoké. Ava se odstěhovala na kolej, když mi bylo čtrnáct. Aspoň nemuseli být svědky těch několika strašlivých let plných puberty a ochromující úzkosti z dospívání, a protože jim to všechno uniklo, vždycky se mnou jednali jako s malou dospělou. Silnou, schopnou a naprosto sebevědomou.

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ ujistím ho. „Jsem jen vystreslá ze školy. A taky jsem tuhle procházela svoje přihlášky na magisterské studium a uvědomila si, že jsem je vystavěla na požadavcích, které měla škola před třemi lety. Několik oborů teď vyžaduje osobní esej.“

„Několik, jakože víc než dva? Myslel jsem, že chceš jít na MIT a jako záložní školu máš Cornell.“

Na MIT chodil táta. Máma zas na Cornell. Takže jasně že rodiče chtěli, abych se přihlásila právě na tyto dvě školy. A ano, přestože by bylo mnohem pohodlnější, kdybych zůstala na východním pobřeží, taky by se mi líbilo… jít někam jinam. Třeba si pár let užívat docela jiné podnebí. Zimy v Nové Anglii jsou peklo.

„Hlásím se i na několik dalších,“ přiznám se.

„Na které? Yale? Brown?“

Líbí se mi, že jmenuje školy co by kamenem dohodil od našeho domu. „Jo, ale i jinde.“

Jinde jako… však víte… V Sydney. V Melbourne. V Oxfordu. Taky jsem našla jeden neuvěřitelně zajímavý obor v Kodani.

Dostat se na ty školy bude ale záhul. Mám vynikající prospěch, ovšem biomedicínské inženýrství je vysoce konkurenční oblast. Na obory v tomto odvětví se hlásí hromady zájemců o studium.

„Dobře, no, kdybys ode mě potřebovala přečíst ty eseje, dej mi vědět. Rád pomůžu.“

„Dobře, ozvu se. Díky.“

„Za málo. Mám tě rád, prcku.“

„Taky tě mám ráda.“

S tíživým pocitem viny v žaludku otevřu notebook, abych se vrátila ke svému neloajálnímu úkolu.

Jsem zrádkyně.

Prohnilá, podlá zrádkyně.

Vykládám tu svému bratrovi, jak ho mám ráda, a přitom se snažím rozhodnout, jestli se nemám ozvat jinému bratrovi, o jehož existenci jsem doteď neměla ani tušení. Připadám si, jako bych svou rodinu zrazovala.

Soustředím se na dokument před sebou, na mně dobře známou šablonu, v níž mě záhlaví jednotlivých sloupců uklidňují stejně jako šálek horkého kakaa. Je mi jedno, jestli kvůli tomu působím jak posedlá. Moje Metoda funguje. Díky ní si připadám lepší a jistější ve svých rozhodnutích.

Zhluboka se nadechnu, projdu si jednotlivé kroky procesu uklidnění a sepíšu si všechny prvky svého rozhodování.

AKCE: Oslovit svého biologického bratra.

Další na řadě je sekce pro a proti. Začnu si do každého ze sloupců sepisovat jednotlivé body.

PRO:

Zjistím více o svém původu

Možná si udělám nového kamaráda

PROTI:

Zradím svoji rodinu

Co když se budou zlobit?

Co když se mnou už nikdy nepromluví?

Co když je to kretén?

Zapíšu si tolik pro a proti, kolik mě jen napadne, a pak se opřu a promnu si ruce. Právě v tomto se moje Metoda liší od prostého sepisování pro a proti. Teď je čas, aby Charlie zazářila.

Když jsem takto dopsala seznam negativních důsledků, seznam proti si zkopíruju do nové sekce a rozšířím ho.

Cíl: určit ten nejhorší možný důsledek uskutečnění řešené akce.

Aby mi Metoda přinesla co nejpřesnější závěr, nikdy do seznamu nejhorších důsledků nezapisuju věci jako „vražda“ a „umučena sériovým vrahem v podzemní mučírně“, protože statisticky vzato se uskutečnění těchto možností příliš blíží nule na to, abych je brala v úvahu.

Smyslem Metody je určit nejhorší důsledek s nejvyšší pravděpodobností jeho uskutečnění a pak se rozhodnout, zda bych se s tímto důsledkem byla ochotná smířit.

DŮSLEDEK Č. 1: Moje rodina už se mnou nikdy nepromluví.

Ano, tento důsledek by mě zdrtil. Ale s jakou pravděpodobností k němu dojde?

Je čas na hloubkovou analýzu. Občas dodá odpovědi zdravý rozum. Jindy je spíš vtipná. Povětšinou k ní dojdu až po určitém bádání. A pokud je jedna věc, která mě dokáže rozpálit víc než pečlivě zorganizovaný kalendář, je to právě bádání.

Realisticky vzato nevěřím, že by se mnou moje rodina už nikdy nepromluvila. Táta dodnes mluví se svým bratrem, přestože si kdysi strejda Erik zjistil číslo tátovy kreditky a použil ji k tomu, aby si po rozvodu se svojí ženou, která ho obrala o všechny peníze, nahromadil obvinění na dobrý rok vězení. Když táta dokázal odpustit tohle, odpustí už cokoli.