Susanna Craig

nice earls do

Copyright © Susan Kroeg, 2023

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-406-9

Bradovi,

mému hrdinovi

Poděkování

Protože začínám psát tuto novou sérii, chci vyjádřit vděčnost za podporu, již dostávám v průběhu své spisovatelské dráhy: své agentce Jill Marsalové; úžasnému týmu v Kensingtonu (Alex, Lauren, Jane a všem lidem v produkčním a výtvarném oddělení); a především svým vydavatelkám Esi Sogahové, která pomohla tento sen proměnit ve skutečnost, a Liz Mayové, která přenesla míč přes cílovou čáru. Také vzdávám obrovský dík svým tvůrčím přátelům ve facebookové skupině Drawing Room Historical Romance; Amy za to, že poslouchala, četla, a za všecko ostatní; mamince, dceři a zvláště manželovi za neochvějnou podporu mých snů a za to, že vydrželi, když můj časový plán obracel všechno vzhůru nohama; a samozřejmě svým čtenářům.

1. kapitola

Kit si dopis přečetl nejméně tucetkrát. Další pohled na něj by mu nepřinesl nic nového – mimo jiné i proto, že si brýle na čtení nechal dole. Přesto nervózně vytáhl papír z náprsní kapsy a rozložil ho. Změť téměř nečitelných slov by snadno mohla patřit do jiného převratného dopisu, do zprávy o smrti mladšího bratra, kterou obdržel téměř před rokem.

Ta zpráva ho rozhodně nepřekvapila. Celoživotní revolta a nutkání riskovat nejspíš nemohly vést k jinému konci. Přesto Kit tehdy truchlil a nad bratrovou ztrátou se rmoutil ještě teď. Nad nesmírnou ztrátou. Edmund mohl své nadání využít lepším způsobem. Kit byl teď stejně jako tehdy rád, že jeho rodiče nežili tak dlouho, aby viděli, co se stalo z jejich oblíbence.

S hlavou překypující myšlenkami přeslechl kroky paní Rushworthové.

„Lorde Stalbridgi…,“ oslovila ho hospodyně, v hlase nádech obav.

Kit složil dopis, vrátil ho do kapsy, pak pohlédl nejprve na ni a potom na bedny a krabice, které je obklopovaly, plné nejrůznějších připomínek života člověka. „Chci, abyste tento pokoj dala uklidit, důkladně vyčistit a dát do pořádku, paní Rushworthová.“

„Samozřejmě, můj pane,“ odpověděla hospodyně a naklonila hlavu. Ale neobrátila se a neodešla. Kit to ostatně ani neočekával. „Smím se zeptat proč?“

Předchozí hrabě, vzdálený bratranec, s nímž se Kit nikdy nesetkal, byl známý cestovatel a sběratel. Horní patro Ferncliffu bylo vyhrazeno pro ukládání jeho sbírek. Celé čtyři roky po získání neočekávaného dědictví zaměřoval Kit pozornost na jiné části sídla, na samotný dům příliš nemyslel a na tento pokoj ještě méně. Dosud ho nepotřeboval. Teď však bude.

„Protože dětský pokoj bude mít brzy obyvatele, paní Rushworthová.“

„Ano?“ Předchozí starostlivost v hlase paní Rushworthové vystřídal zájem.

„Koncem měsíce přijedou Edmundovy děti,“ vysvětloval Kit.

V ovzduší se rozhostilo ticho a líně se neslo v zrníčkách prachu. „S prominutím, můj pane,“ řekla nakonec hospodyně, „ale vůbec jsem nevěděla, že se váš bratr oženil.“

Kit si odkašlal. Seriózní chování se k hospodyni hodilo ještě víc než černé vlněné šaty, jež měla na sobě. Kdyby pečlivě nevolil slova odpovědi, nabídla by mu rezignaci – nebo by ho alespoň nechala, ať pokoj uklidí sám.

„Ale ano, oženil,“ řekl Kit, přestože o tom pochyboval. Svatební obřad pravděpodobně proběhl pod pozorným dohledem otce ubohé dívky – nebo před hlavní jeho ručnice, případně před ostřím meče.

„Děti a jejich matka žily s Edmundem na Sicílii. Zdá se, že se nakazila horečkou, když ho ošetřovala, a o pár měsíců později zemřela,“ řekl a pohladil kapsu s dopisem. „Jenže její přátelé zpočátku nevěděli, komu mají být děti svěřeny.“ Divil se jen, kolik času uplynulo, než ho někdo požádal, aby dal do pořádku další – snad poslední – z bratrových malérů.

Překvapilo ho, že si paní Rushworthová povzdechla. „Takže ty chudinky jsou sirotci.“

„Ano.“ Prohlížel si neutěšenou, špinavou podkrovní místnost. „Rád bych své neteři a synovci uspořádal patřičné přivítání, paní Rushworthová.“

„Ovšem, pane,“ přisvědčila, přestože obtížnost úkolu ji připravila o trochu obvyklé sebejistoty. Stejně jako jeho.

Jak může pětačtyřicetiletý muž bez manželky, bez záměru najít si ji a bez zkušeností s dětmi, žijící v domě, v němž se sám necítí vítaný, doufat, že dvěma dětem poskytne domov, jaký potřebují?

„Potřebujete paní Goodeovou,“ prohlásila hospodyně.

Je to další dohazovačská pleticha paní Rushworthové? Od té doby, co zde nastoupila, nemilosrdně upozorňovala, že je zde zapotřebí mít nějakou lady Stalbridgeovou.

Kit, který před dvaceti lety přísahal, že se neožení, protože dívka, již miloval, si vzala jiného, si zvykl usmívat se, přikyvovat a její narážky zdvořile ignorovat. Tentokrát však vyhrkl: „Co jste říkala?“

„Paní Goodeovou,“ opakovala, jako by jméno té ženy nepotřebovalo žádné vysvětlení. „Z Rádce paní Goodeové pro vedení domácnosti,“ dodala, i když zjevně pochybovala, že je třeba něco vysvětlovat. Nakonec ji však jeho zmatený výraz přinutil uznat, že je to nutné. „To je kniha, můj pane. Velmi oblíbená. Nepostradatelné rady, co všechno je vhodné udělat při přípravě domácnosti na příchod hosta nebo na nějakou událost.“

„Aha. Škoda, že k nám paní Goodeová nemůže přijít osobně,“ zažertoval, potom se znovu rozhlédl po místnosti a zvážněl. „Potřebujeme veškerou pomoc, kterou můžeme získat.“

Paní Rushworthová vydala jakýsi zvuk, jehož význam nedokázal odhadnout. „Dám se do toho, pane.“ Udělala pukrle a odkvačila.

Přestože chatrným oknem cloumal zimní vítr a ochlazoval vzduch kolem něj, Kit zůstal na místě. Nemyslel na práci, kterou má před sebou, ale na Edmunda a na dobrodružství, která v podobném pokoji zažívali, když byli malí, a kdy ochrana bratra před šrámy, roztrhaným oblečením a třískami byly největší problémy, jimž čelil.

Lidé si vždycky mysleli, že Kit Killigrew – myslel si to o sobě i on sám – je seriózní, spořádaný, solidní muž.

Proč v jeho životě nikdy nic nedopadlo tak, jak si naplánoval?

2. kapitola

Tabetha Holt Cantwellová, ovdovělá vikomtka Manwaringová, se zadívala na šedivý chodník tři patra pod sebou a povzdechla si. Listopadový Londýn pokoušel její trpělivost. Její přátelé se už dávno vydali za podzimními zábavami venkova a do slibovaného veselí Vánoc scházelo ještě několik týdnů. Hrozilo, že ji zachvátí nuda.

Upřímně řečeno, začínalo pro ni být těžké bránit se nudě i v dalších jedenácti měsících roku.

Poté, co ovdověla, představoval pro ni Londýn kouzlo, jemuž se nic nevyrovnalo. Venkovské sídlo jejího zesnulého manžela, v němž byla uzavřená skoro celých dvacet let, nemělo ani pořádnou knihovnu. V Londýně nalezla divadlo a přednášky a knihy a lidi. Vychutnávala si městské radosti jako vyhladovělá žena, před níž se ocitne talíř krémových věnečků.

A teď ji z nich rozbolelo břicho.

Na druhé straně pokoje si její nevlastní syn Oliver povzdechl stejně jako ona. Možná by bylo přesnější označit zvuk, který vydal, za zafunění. Jistě, Oliver měl sice sklon k teatrálnímu chování, ale ve chvíli, kdy zamířila k oknu, si líně prohlížel svou korespondenci, a u došlé pošty se obvykle nijak nevzrušoval.

V každém případě ji ten zvuk přiměl otočit se. Viděla, že v jeho držení těla, obvykle vyzařujícím lhostejnost, se objevilo napětí, jaké ještě nikdy neviděla, i když měl hlavu skloněnou k dopisu. Vlastně ke dvěma dopisům, protože v každé ruce držel jeden. Přitom, jak ho pozorovala, přesunul papíry do jedné ruky a třesoucími prsty druhé si prohrábl tmavohnědé kudrny.

Rychle k němu vykročila, ale brzy zmírnila tempo. Chránila Olivera tak dlouho, zpočátku před otcem, pak před světem, že nutkání odhrnout mu vlasy z čela a vyřešit jeho problémy už pro ni bylo přirozené. Někdy zapomínala, že je dospělý a možná její zásahy neoceňuje.

„Co se děje, můj milý?“

Musela otázku opakovat, než zvedl hlavu od dopisů, a pak se v jeho očích objevil rozrušený pohled. „Zdá se, že jsem narazil na problém, mamuško,“ řekl a zkřivil rty do sebekritického úsměvu. To oslovení si pro ni zvolil hned druhý den, co se znali, smísil oslovení, na němž trval jeho otec, s šišlavou verzí, jakou ji vždy oslovovala rodina a přátelé, a o níž mu řekla, že ji v soukromí může používat i on.

Položila ruku na zakřivené opěradlo zelenozlatě čalouněného křesla. „Jaký problém?“

„Obávám se, že takový, který poškodí jméno Manwaring.“ Když dopověděl, nevesele se zasmál.

Poškozuje jméno Manwaring. Slovní obrat jeho otce – oba ho častokrát slyšeli. Otec tu frázi používal pro Oliverův svérázný projev, pro jeho chabou sportovní zdatnost, pro nechuť střílet a v poslední době i neschopnost vybrat si nevěstu a „plnit povinnosti vůči titulu“. Oliverovy touhy a štěstí v dalším životě zcela přehlížel.

Zesnulý lord Manwaring rozhodně nebyl ideální manžel, ale jako Oliverův otec byl vskutku strašlivý.

Když Tabetha vstupovala do manželství, měla všechny schopnosti a znalosti, které může mladá dáma nabýt – uměla tančit, malovat, znala živé jazyky – a velmi dobře chápala, co se od ní požaduje.

Nebo si to alespoň myslela.

Jak se ukázalo, lepší přípravu jí poskytly knihy o filozofii, které potají brala v otcově knihovně, a dětská hra na schovávanou, jíž se věnovala s chlapci ze sousedství. Starý vikomt se s ní oženil z jediného důvodu: aby mu porodila druhého, přijatelnějšího syna. Tabetha děti milovala a na mateřství se velice těšila, ale netrápila se tím, že není schopná dát manželovi to, co si nejvíce přál. Když zemřel, v období smutku se chovala, jak se sluší, v srdci však za něj netruchlila.

„Předpokládám, že jsi slyšela o Rádci paní Goodeové pro vedení domácnosti?“ zeptal se, ale nepohlédl jí do očí.

„Co budeš dělat?“