Linda Castillo 

Vlna vzteku 

Originální název: Rage 

Vydáno u Minotaur Books, New York 2025 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© 2025 by Linda Castillo 

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. 

All rights reserved. 

Translation © Růžena Svobodová, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2566-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2567-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tuto knihu věnuji své rodině z texaské Hill Country. Bobovi a Doreen, Edovi a Chrisovi, Hildě a Randymu, Heidi a Jimovi, Helen (a Deanovi, Alexovi, Williamovi a Catherine), Sally a Robovi, Liz a Perrymu, Donovi a Lindě, Britney a Jordanovi (a děvčatům!), Cynthii a Edovi, Patrice, Barbaře K., Debbie a Bruceovi, Patty a také Barbaře R.

Spolu v dobrém i zlém.

Mám vás ráda! 

Nevinnost je nesmírně cenná komodita, 

po níž lidstvo neukojitelně prahne.

Neznámý autor 

PROLOG 

Samuel Yutzy odbočil s koněm a bryčkou na štěrkovou cestu a zaparkoval mezi starou stodolou a skupinou černých ořešáků. Několik minut zůstal sedět na sedadle a uznale si prohlížel řady mladých javorů červených, dubů bílých a ořechovců vejčitých. Většina z nich byla jen několik let stará a stále ještě v plastových květináčích – padesáti, sedmdesáti a stolitrových. Kořeny několika menších stromků byly zabalené v pytlovině. Někteří zákazníci tento způsob preferovali, protože byl levnější, což Samuelovi nevadilo.

Přivázal kožené otěže k bryčce, slezl dolů a zhluboka se nadechl. Užíval si vůni čerstvě obdělané půdy a rostoucí zeleně. Zaposlouchal se do štěbetání kardinála z vrcholku protějšího buku, do ranní písně cvrčků, kteří ukončovali své noční dovádění, a sílícího letního bzučení cikád.

Domov, pomyslel si a poprvé po dlouhé době pocítil klid. Koneckonců tuhle školku vybudoval úplně od základů. Otevřel ji v pouhých devatenácti letech – před dvěma lety – a prvních slušných zisků dosáhl až po šesti měsících. Vydobyl si je holýma rukama v potu tváře, když mu v kapse zbývalo posledních dvacet dolarů. Jak proboha mohl dovolit, aby sešel tak daleko na scestí?

Odpověď však znal a nebyl na ni hrdý. Nebyl hrdý na nic, co za poslední rok udělal. Hanba, kterou pak pocítil, byla hluboká a připomněla mu, co mu jeho dawdi vyprávěl o chybování, když byl ještě malý kluk. Nejhorší chyby, jaké může člověk udělat, jsou ty, ze kterých se nepoučí. Samuel si pomyslel, že se za poslední rok poučil víc než za celý předešlý život.

Většina toho, co napáchal, se nedala napravit ani vzít zpátky. Na to už bylo pozdě. Ale Samuel byl optimista a věděl, že některé jeho poklesky je možné vynahradit. Když včera v noci ležel v posteli a modlil se k Bohu, k němuž měl v posledním roce jen o málo blíž než k úplnému cizinci, přísahal, že všechno napraví. Změní všechno, co změnit může. Pomůže těm, kterým ublížil. Odpustí těm, kteří ho zradili. A pokusí se odpustit sám sobě činy, o nichž si nebyl jistý, že si odpuštění zaslouží. Byl to první krůček. A s trochou štěstí možná časem dovede sám se sebou žít nebo, dá-li Bůh, zachránit svou duši.

Dnes ráno na něj však čekala práce a jeho starý život ho vítal zpět. Léto bylo horké a suché a stromky bylo potřeba zalít. Keře žadonily o zastřižení. Hromada hnoje čekala na obracení. Když Samuelovi zbyde čas, mohl by se pustit do práce na starém skleníku a vyměnit skla, která v květnu rozbilo krupobití.

Pohladil koně po zadku, přešel k zadní části bryčky, vytáhl patnáctimetrovou zahradní hadici a položil ji na zem. Navlékal přípojku na kohoutek, když jeho pozornost upoutalo skřípění pneumatik na štěrku. Nepotřeboval vůz vidět, aby věděl, kdo za ním přijel, ale stejně zvedl zrak. Když vozidlo poznal, tělem mu projel záchvěv strachu. S povzdechem upustil hadici a vyšel návštěvě vstříc.

Zastavil se na štěrku přede dveřmi řidiče a horké slunce ho pálilo na kůži. Přihlížel, jak řidič mluví do mobilu a zcela ignoruje jeho přítomnost. Za poslední rok Samuel tohoto tmavovlasého muže potkal snad tucetkrát. Popíjel s ním, chodil s ním na jídlo, smál se s ním, a dokonce si to jednou oba rozdávali se stejnou holkou. Teď, při mučivém ohlédnutí, se mu ze všeho, co na tom muži kdysi obdivoval, zvedal žaludek.

Po několika minutách se dveře auta otevřely. Samuel couvl a muž vystoupil a smetl si z košile neexistující žmolek.

„V tomhle oblečení vypadáš, jako že se chystáš osidlovat Ameriku,“ řekl muž.

Samuel mu hleděl do očí. „Co chceš?“

„Poslední dobou tě nějak není vidět.“

Samuel se podíval za něj, všiml si spolujezdce a nelíbilo se mu, že jsou okna příliš tmavá na to, aby mohl rozeznat mužovy rysy. „Neměl jsem čas. Pracoval jsem. Měl bys to někdy zkusit.“

Tmavovlasý muž přimhouřil oči v ostrém slunečním světle a rozhlédl se po Samuelově stromové školce. „Máš to tady pěkný.“

„Taky bych řekl.“ Samuel se na moment odmlčel. „Poslyš, mám co dělat, takže jestli mi něco chceš, měl bys to říct a zase jet.“

„Mám pro tebe vzkaz.“ Řidič sklouzl očima ke spolujezdci.

Samuel pocítil, že se mu zlehka ježí chloupky na zátylku, a mírně se naklonil, aby si muže na sedadle spolujezdce mohl pořádně prohlédnout. Sledoval, jak se dveře otevřely a muž vystupuje. Tmavé vlasy. Khaki kalhoty. Nezapnutá košile – s ošklivým květovaným potiskem. Oči skrýval za slunečními brýlemi, ale Samuel ve výrazu jeho tváře zachytil cosi znepokojivého a na zátylku měl rázem husí kůži.

„Jaký vzkaz?“ zeptal se.

„Tenhle.“ Spolujezdec si nadzvedl lem košile a sáhl za opasek. Cosi pod košilí uchopil. Natáhl paži…

Samuel pistoli zahlédl příliš pozdě. Tělem mu jako elektřina projel příval adrenalinu. Zvedl ruce a uskočil stranou. „Nedělej to!“

Výstřel zaduněl vzduchem jako hrom. Samuel ucítil náraz do levého boku pod žebry. Jako by ho někdo praštil baseballovou pálkou zakončenou rozžhaveným pohrabáčem, který se mu zaryl do těla a zajel hezky hluboko.

Bolestí se zlomil v pase. Podlomily se mu nohy. Když koleny dopadl na zem, z hrdla se mu vydral výkřik. Břichem se mu šířil žár až k páteři. Padal vpřed, dlaněmi pád zastavil a prsty se zaryl do hlíny.

Svět kolem něj se roztočil a pak zpomalil na krok. Samuel si uvědomil, že spolujezdec obchází kolem zadní části auta. Chystá se vystřelit další ránu, pomyslel si. Dokončí, co začal. Muž stojící vedle něj ustoupil. Klidil se z cesty.

Zkurvysyni.

V tu chvíli ho zavalila vlna tisíce výčitek. Nenapadlo ho, že zajdou až takhle daleko. Nebylo to poprvé, co podcenil jejich brutalitu.

Zvedl hlavu a podíval se na pistoli. Poloautomatická. Elegantní. Drahá. No jak jinak. Spolujezdec se pohyboval jako ve zpomaleném filmu. Měl klidný a cílevědomý pohled. Zvedl zbraň, prst na spoušti.

Sammy sevřel pěsti a nabrané hrsti hlíny mrštil útočníkovi do obličeje. Střelec se zapotácel. Levá dlaň mu vyletěla k očím. Odplivl si. Ruku svírající pistoli spustil podél těla.

„Ty zasranej hajzle.“

Samuel se vyškrábal na nohy a vyrazil jako sprinter ze startovní čáry. S každým krokem mu útrobami projížděla bolest. Nevolnost se stupňovala. V krku mu vřela žluč. Pokaždé, když se nohama dotkl země, do hrudního koše se mu zabodával neviditelný nůž.

Překvapený střelec klopýtl dozadu. Samuel se dal na úprk. Nevěděl kam běžet. Nebylo kam se schovat. Proběhl kolem koně do stodoly. Břichem mu projela vlna bolesti zleva doprava a pak nahoru k hrudi. Podíval se dolů a uviděl, jak se mu do košile vsakuje krev a rozlévá se mu i na kalhoty. Netušil, jak vážně je zraněný. Nebyl si ani jistý, kam přesně byl postřelen. Cítil, jak se mu teplá krev rozlévá po přední straně kalhot.

Uprostřed stodoly se mu zamotaly nohy. Náhle se skácel k zemi. Dopadl přímo na obličej. Při nárazu si zlomil nos. Měl hlínu v ústech. Výbuch bolesti v břiše. Otočil hlavou, odplivl si a uviděl krev. Nesměl zůstat na místě. Pokusil se vstát, ale nedokázal se udržet na pažích. Se sténáním se převalil na záda. Nohy jen bezvládně dopadly na zem. Doběhl k němu střelec. Ztěžka oddechoval. Měl prázdný a podivně skleněný pohled. Zvedl pistoli.

Samuel zdvihl oči ke stropu. Přemýšlel, jestli půjde do nebe. Přemítal nad vším, co za poslední rok napáchal. Nad chybami, které udělal. Nad chybami, které nestihl napravit.

Ještě tady nejsem hotový, pomyslel si. Výstřel byl tím posledním, co slyšel.

KAPITOLA 1 

Ani náhodou ji nemohli najít. Jistě ne tady u potoka, kde byla měkká půda a podél břehu rostlo husté křoví. Do této části lesa vedla jen úzká cesta zarostlá plevelem. Loni v létě se její sestřenici kolem kotníku obmotal jedovatý břečťan a měla pak vyrážku až na zadku. Nemluvě o tom, jak se její mladší bratr bál pavouků. Místní osminohá havěť dosahovala velikosti čtvrťáku. Když si tu hráli naposledy, jeden bratrovi vylezl na košili a ten utekl s křikem až domů.

Při té vzpomínce se Mandi Weaverová zachichotala. Když přišlo na schovávanou, byla to úplná přebornice. Dokonce i když její starší bratr při počítání do deseti podváděl, málokdy ji našel. Zrovna ho slyšela počítat, když sprintovala po cestě. Dnes byla bosá a pleskání jejích chodidel o vlhkou zem znělo jako potlesk. V zatáčce se přikrčila pod větev vzrostlého dubu a pak si to honem namířila k asi deset metrů vzdálenému potoku.

„Osm!“ zvolal její bratr. „Devět! Deset!“

Mandi věděla, že je bratr už na cestě, ale nevadilo jí to. Běhala rychleji než její mladší bratr, takže určitě najdou nejdřív jeho. Ten prcek si vybíral příšerné úkryty. Ne, pomyslela si spokojeně, že je vyloučené, aby ji tady dole starší bratr našel.

„Tak já už jdu!“ ozval se jeho hlas a Mandi to znělo, jako by stál kilometr daleko.

Samým soustředěním měla vypláznutý jazyk, když proběhla kolem velkého pařezu. Toho, co z něj na boku rostly houby. Uslyšela šplouchající vodu a zpomalila, ohlédla se a zaposlouchala se, zda se neozývají kroky. Zatím nikdo nepřicházel.

Udýchaná sjela s chichotem po patách ze svahu. Potok viděla mezi stromy těsně před sebou. U velké skály odbočila a schovala se za ni. Z dálky uslyšela křičet bratra.

„Však já tě najdu!“ volal. „Tentokrát budeš až do příštího týdne pikat ty!“

Mandi ztěžka a příliš hlučně oddechovala, tak si položila dlaň na ústa a snažila se zadržet smích. Vzduch se ani nehnul, bylo vlhko a Mandi se ve svých šatech šíleně potila. Měla špinavé nohy a zablácený lem šatů. Rozhlížela se kolem sebe a zvažovala, že by si mohla nohy zchladit v potoce, když vtom si všimla podivného hliněného návrší. Vypadalo to, jako by v tom místě někdo kopal. Zrovna před pár dny tudy šla a to tu návrší ještě nebylo. Nikdo sem nechodil. Jejich farma byla jediná v okolí na kilometry daleko.

„Vybíráš si ty nejhorší schovky na světě!“ ozval se hlas jejího staršího bratra.

„To není fér!“ vypískl mladší bratr. „Ty jsi podváděl!“

„Nepodváděl!“

Mandi slyšela, jak se hádají, ale její pozornost zcela upoutalo hliněné návrší. Kdo by tady kopal a proč? Že by tu byl zakopaný poklad? Možná pytel peněz? Ze zvědavosti opustila svůj úkryt, vydala se pěšinou a uviděla druhou hromádku hlíny. Na krtinec byla moc velká. Ta malá havěť věčně ničila její mamm zahrádku. Nevypadalo to ani na sviště.

Dál si hromádku prohlížela. Několik metrů od ní ležel v plevelu slaměný klobouk, jako by ho někdo jen tak odhodil stranou. Podobný klobouk nosil i její datt. Že by ho tu někdo upustil? Trochu rozpačitě se rozhlížela kolem, ale nikdo jiný poblíž nebyl. Bylo takové ticho, že slyšela bzučet mouchy. Spoustu much. Příliš mnoho…

Vtom si všimla boty. Kus od klobouku ležela na zemi pracovní bota svalená na bok. Proč by někdo nechával klobouk a botu až tady dole? Mandi natáhla krk a přistoupila blíž. Z boty cosi trčelo ven. Hůl? Nějaká látka? Vypadalo to jako noha strašáka, kterého její bratr postavil na zahradě, aby odtamtud odháněl vrány. Ale proč by se někdo namáhal se zakopáváním strašáka tady dole u potoka?

Než si stačila uvědomit, že se chystá pohnout, nohy už ji přivedly blíž. Ačkoli se pod kapp a šaty potila jako blázen, teď jí přeběhl mráz po zádech. Kdesi v hloubi už nechtěla vidět víc. Slyšela, jak jí buší srdce, a v hlavě jí divoce pulzovala krev.

Zastavila se a podívala se pod nohy. Stála na nízkém pahorku čerstvě navršené hlíny. Vedle své nohy spatřila jakousi částečně zahrabanou bledou věc. Vlastní pot ji na kůži zastudil. Poklekla a zkusila z toho hlínu oprášit. Konečky prstů se dotkla čehosi gumového a studeného a převrátil se jí žaludek.

Trhla hlavou. Upřeně se na tu věc zadívala, protože si byla jistá, že ji klame zrak. Vypadalo to jako ruka. Kůže působila lepkavě a pokrývalo ji bláto. V Mandi by se krve nedořezal. Kolem ní bzučely stovky much a ten zvuk jí náhle připadal ohlušující.

Tohle není žádný strašák, uvědomila si a v ten okamžik jí bylo jasné, že se tu stalo něco zlého. Do nosu ji poprvé udeřil zápach. Stejný zápach si vybavovala z loňska, když našli v lese mrtvého jelena.

Zděšením zaklopýtala vzad tak rychle, že spadla na zadek do plevele.

„Eli!“ volala svého staršího bratra, když se vyškrábala na nohy. „Eli!“

Na schovávanou zapomněla, otočila se a ze všech sil utíkala bratra najít.

Návštěvy žáků na základní škole v Painters Millu jsou tradicí, kterou ctím každoročně od chvíle, kdy jsem před téměř devíti lety nastoupila do funkce policejní náčelnice. Poslední dva roky mě při této kratochvíli doprovází Býček Kip. Kip je odborník na školní bezpečnost a děti ho mají rády, takže skutečně poslouchají, co jim říká.

Dnes ráno stojím vedle učitelského stolu a snažím se zahnat představu, jak šíleně se Chuck „Skid“ Skidmore v kostýmu Býčka Kipa asi potí. V učebně je cítit papírový prach, průmyslový čisticí prostředek s lesní vůní a také dva tucty zpocených žáků druhého ročníku, kteří strávili dopolední přestávku hraním venku v pozdním srpnovém vedru.

Je první týden školy a městský bazén bude mít ještě týden otevřeno. Z toho, jak žáci opakovaně sklouzávají očima k oknu, si domyslím, že si všichni do jednoho přejí být v něm, a ne tady.

„Kolik z vás chodí do školy pěšky?“ Skid má hlas zastřený kostýmem, ale už se naučil mluvit tak hlasitě, aby ho děti slyšely.

Když nikdo neodpovídá, zvednu ruku a přejedu naše publikum očima.

„Skvělá otázka, Kipe. Přihlaste se.“

Několik studentů zvedne ruce. Typický počet pro maloměsto, kde většina lidí bydlí na farmě nebo někde na venkově a dojíždí autobusem.

„Kolik z vás jezdí na kole?“ zeptá se Býček Kip. Několik žáků dá ruku dolů a pár dalších ji zvedne.

Podívám se na Kipa. „Měl bys pro žáky, kteří chodí pěšky nebo jezdí do školy na kole, nějaká bezpečnostní doporučení?“

„No jasně!“ zvolá. „Víte, že je bezpečnější chodit nebo jezdit na kole společně s kamarádem?“

„To se hodí vědět,“ opáčím. „Měl bys pro ně ještě nějaký další tip, jak během školního roku zůstat v bezpečí?“

„Býček Kip vždycky dětem ohledně bezpečnosti dobře poradí, náčelnice Burkholderová.“ Skid se pod převlekem zachechtá. „Ještě mám jednu důležitou radu: Kdyby vás někdo cestou do školy nebo domů obtěžoval, honem pryč od něj a co nejrychleji o tom řekněte rodičům nebo učiteli.“

„Skvělá rada.“ U boku mi zavibruje mobil. Sjedu k němu pohledem a vidím zprávu od Lois, mé dispečerky z první směny. Na displeji se objeví kód 911, tedy žádost o okamžitý hovor. Lois ví, že si Skid a já dnes ráno povídáme se studenty, takže je mi jasné, že jde o něco důležitého.

Co nejnenápadněji vyklouznu na chodbu a volám přes rychlou volbu na stanici. „Co se děje?“ zeptám se.

„Mrzí mě, že obtěžuju, náčelnice,“ spustí Lois. „Právě se mi ozval Glock. Reagoval na volání ze Sweet Potato Ridge Road. Nějací amišové tam zřejmě našli tělo.“

„Tělo?“ Napnou se mi svaly na zátylku. „Určitě?“

„Glock zněl dost přesvědčeně.“

„Nevíš, o koho jde?“

„To neřekl.“

„Zavolej doktoru Coblentzovi,“ nařídím jí, aby informovala okresního koronera. „Řekni mu, ať je v pohotovosti. Totéž platí pro úřad šerifa.“

„Provedu.“

„Hned tam jedu.“

KAPITOLA 2 

O deset minut později sedíme se Skidem v mém služebním exploreru. Za hučení motoru projedu na hlavní ulici červenou na semaforu a vyjíždím z města. Vedle mě si Skid sundal hlavu Býčka Kipa a právě se pokouší vymanit z horního dílu kostýmu.

„Připomeňte mi, abych se příští rok na tenhle kravský výstup prohodil s Monou,“ utrousí a odhodí kostým na zadní sedadlo. „Zatraceně, to ona je zelenáč. Musí si tyhle věci odkroutit jako my ostatní.“

„Já ti nevím, Skide. Jako Kip jsi vážně dobrý.“ Pohlédnu na něj, uvidím, jak se mu na čele perlí pot, a snažím se potlačit úsměv. „Děti tě mají rády.“

„Těm dětem se Býček Kip zamlouvá jenom proto, že je mnohem zábavnější než písemka.“ Povzdechne si. „Já dám přednost té mrtvole.“

Sweet Potato Ridge Road je dvoukilometrový úsek proděravělé asfaltové silnice, která protíná lužní les a vede souběžně s Painterským potokem. Vydává se po ní jen málo lidí. Kvůli blízkosti k toku a tendenci k jarním záplavám se v této oblasti nacházejí pouze dvě farmy a jedna stromová školka. Pokud tedy jen nějakého běžce neskolilo letní parno, nejde mi na rozum, jak se tu mohlo tělo ocitnout.

Odbočím a mohutné stromy po obou stranách silnice obemknou explorer jako kostnaté prsty a vrhají na nás stín. Před sebou vidím blikat maják Glockova cruiseru. Na krajnici stojí kůň zapřažený do bryčky. Vedle bryčky stojí amiš se třemi dětmi. Stromová školka a farmy jsou odsud ještě skoro půl kilometru cesty po silnici.

Zaparkuju za cruiserem, zapnu maják a vystoupím. Není ani poledne, ale už teď nás vedro dnešního dne tíží jako napařený hadr. Z lesa se jako stovka miniaturních řetězových pil ozývá bzukot cikád.

Zahlédnu Glocka, jak se vynořuje z lesa několik metrů přede mnou. Má na sobě kompletní uniformu a košili má pod pažemi a mezi lopatkami propocenou. Na druhé straně cesty se choulí amišská rodina a pozoruje nás. Toho amiše poznávám. Viděla jsem ho ve městě, někde v obchodě s potravinami, v restauraci či na ulici, ale nevybavuju si jeho jméno. Takhle už to na ohijském maloměstě chodí.

„Náčelnice.“

Rupert „Glock“ Maddox byl první policista, kterého jsem přijala do sboru, když jsem se stala náčelnicí. Je to rozvážný bývalý mariňák a skrz naskrz profesionál. K tomu také otec čtyř dětí, skvělý střelec, držitel hnědého pásu a jeden z nejmilejších lidí, které znám. Nedávno se mi doneslo, že se svou ženou uvažují o pátém dítěti. Přesto si Glock nějakým způsobem stále nachází čas na to, aby každé úterý večer na základní škole trénoval místní dětský baseballový tým.

Skid a já si s ním podáme ruku. „Copak tu máš?“ zeptám se.

„Podle slov pana Weavera si děti hrály dole u potoka a našly uříznutou ruku. Možná i nohu.“ Glock pokyne směrem k sotva viditelnému začátku stezky, z níž právě sešel. „Utíkaly domů, tedy na farmu kousek dál po silnici. Řekly to svému otci. Ten zapřáhl, zajel k telefonní budce, zavolal policii a pak sem na nás přijel čekat.“

Ve městě, jako je Painters Mill, je extrémně vzácné, aby děti v lese objevily části těla. Když už se k nám taková zpráva dostane, obvykle se ukáže, že se jedná o chybnou identifikaci nálezu. Bývá to panenka, odhozená rukavice či bota, žertík, pouhý omyl nebo povyk vyvolaný duchařskou historkou.

Glock mi zřejmě čte skepsi ve tváři, jelikož se ušklíbne. „Nejstarší chlapec mě vedl k potoku. A skutečně, tam dole mezi těmi zatracenými stromy leží useknutá ruka.“

„Ksakru,“ zamumlá Skid. „Takže teorie o úpalu tím pádem asi padá.“

„Ještě něco?“ ptám se.

Glock přikývne. „Noha. V botě.“

„Tušíš, komu patří?“ zajímá mě.

Zavrtí hlavou. „Jakmile jsem si uvědomil, s čím máme co do činění, všechny jsem odtamtud rychle vykázal pryč.“ Podívám se na amišskou rodinu stojící vedle bryčky.

„Už máš výpovědi?“

„Ještě ne,“ odpoví. „Jsem tu teprve asi patnáct minut.“ Nakloním hlavu a promluvím do vysílačky na rameni.

„Lois, dostaň sem někoho z okresu,“ žádám dispečerku s odkazem na úřad šerifa holmeského okresu. „Zjisti mi, kde je koroner. Řekni mu, ať sem urychleně dorazí.“ Podívám se na Skida. „Zařiď blokádu silnice pro veškerou dopravu. Nikdo nevjede dovnitř ani ven, pokud není od policie. Dávej si pozor na důkazní materiál.“

Ledabyle mi zasalutuje. „Provedu.“ Pohlédnu na Glocka. „Ty tu chvilku počkej.“

„Jo.“

Přejdu ke svému exploreru a stisknu ovladač zadních dveří. Jelikož jsem se narodila do amišské komunity přímo tady v Painters Millu, uvědomuju si kulturní rozdíly, které vládnou mezi místními amiši a Englischers, zvlášť pokud jde o policii. Coby policejní náčelnice dělám vše, co je v mých silách, abych tu propast překlenula a získala si jejich důvěru – a respekt. Sáhnu do malé chladničky, kterou si pro případ veder vozím, vytáhnu čtyři láhve vody a přistoupím k amišské rodince.

„Guder mariye,“ pozdravím. Dobré ráno. Rozdávám láhve s vodou. Na dětech podle řeči těla poznám, že jsou otřesené ze svého nálezu a nervózní z toho, že se mnou mají mluvit.

„Všichni v pořádku?“ zeptám se.

Amiš přikývne. „Nic nám není,“ řekne. „Rozhodně nás to ale zarazilo.“

Ukážu mu svůj odznak. „Jak se jmenujete?“

„Ivan Weaver,“ odpoví muž.

Podívám se na něj trochu pozorněji. „Viděla jsem vás u výtahu na obilí.“

„Ja. Pracuju tam.“ Trochu se uvolní a položí staršímu synovi ruku na rameno. „Tohle je Eli.“ Pak ukáže na dívku a mladšího chlapce. „Mandi a Joe.“

Kývnu dětem na pozdrav. „Já a jeden z mých lidí si půjdeme prohlédnout, co jste našli,“ oznámím jim. „Ocenila bych, kdybyste tu zůstali, abychom mohli sepsat vaše výpovědi. Byli byste tak laskaví?“

„Samozřejmě,“ řekne muž.

Stojíme na slunci a rychle se otepluje, takže jim pokynu k místu ve stínu několik metrů od nás. „Jestli chcete, můžete zaparkovat tamhle ve stínu. Ať se kůň trochu zchladí. Vrátím se, hned jak to půjde.“

Amiš přikývne a pak řekne staršímu z chlapců: „Rawsa da dachwaegli.“ Přeparkuj bryčku.

Vrátím se ke Glockovi. Vidím, jak dvě stě metrů ode mě Skid umisťuje na silnici dopravní kužely, aby zabránil zvědavým řidičům místo okukovat.

„Zvláštní, že se našla jen ruka a noha,“ poznamenám.

Glock se na mě zachmuřeně podívá. „To pro oběť rozhodně nevěstí nic dobrého.“

Když vcházíme na stezku, šíleně se pod uniformou potím. Odhaduju, že i ve stínu stoupá teplota ke třiceti stupňům. Kvůli tomu a vlhkému vzduchu je tady dusno.

„Bedlivě pátrej po stopách nebo po čemkoli podezřelém,“ upozorním Glocka.

„Rozkaz,“ opáčí.

Stezka je úzká a půda pod mými botami vlhká. „Jak daleko?“ zeptám se.

„Ještě padesát metrů.“

Zatímco se noříme hlouběji do lesa, prohlížím si okolí. Všímám si otisků bosých chodidel v hlíně, pravděpodobně od dětí, jež tu všechny pobíhaly bez bot.

Stezka se zužuje a stáčí ze strany na stranu. Nenechavé spáry maliní a ostružiní se mi cestou zachytávají o košili. Překračujeme padlý kmen silný jako mužský pas. Vnímám bzukot hmyzu, komárů a much a neustálé kvílení cikád všude kolem nás.

„Už tam budeme,“ ukáže Glock před sebe. „Hned za tím balvanem.“

Deset metrů před námi vymezuje kámen velký jako křeslo další zatáčku na stezce. O kus dál vidím na několika místech narušenou půdu.

„Cítíte to?“ zeptá se Glock.

Podívám se na něj a přikývnu. Hnijící maso. Je to slabý závan, ale přesto citelný. „Mrtvolný zápach.“

Pokračujeme kolem balvanu a Glock se zastaví.

„Tamhle jsou v hlíně dívčí stopy.“ Ukáže před sebe. „Ta ruka je hned za nimi. A tamhle je slaměný klobouk.“

Podívám se tím směrem a zahlédnu klobouk na zemi vedle dalšího návrší rozrušené hlíny. „To je amišský klobouk,“ povím mu.

„Myslel jsem si to.“

„Glocku, dotkl ses něčeho?“

„Kdepak, náčelnice. Ale dostal jsem se dost blízko k té ruce. Ta stopa vedle ní je moje.“

„Rozdělíme se a porozhlédneme se kolem,“ pokynu mu. „Dávej pozor, kam šlapeš.“

„Samozřejmě.“

S vědomím, že pokud se tady skutečně odehrál zločin, riskuju nyní kontaminaci důkazů, přistoupím k bledému předmětu, který trčí z hlíny. Kromě Glockových a dívčích stop tam žádné další nejsou. Kolem žádné polámané větve ani zdupaný plevel. Nikde nic neobvyklého, kromě klobouku a podezřelých hromádek čerstvě navršené hlíny. Zastavím se pár metrů od objektu a poprvé si jej prohlédnu zblízka. Rozhodně to jako lidská ruka vypadá.

Prsty jsou mírně zkroucené. Dlaň je skvrnitá a bledá.

„Co tady ksakru dělá ruka?“ zamumlám.

Pár metrů ode mě ze sebe Glock vyrazí nedůvěřivý povzdech. „Z nemocnice nebo márnice? Možná amputace, která nebyla správně zlikvidována? Možná tu ruku popadl pes a odvlekl ji sem.“

„Možná.“ Ale vidím na jeho tváři pochybnosti. Stejné hlodají i ve mně.

Zkoumám okolí a poprvé si všímám několika dalších míst s narušenou půdou. Deset metrů od místa, kde stojím, uvidím botu. A mouchy. Jsou jich tisíce. „Někdo tu kopal,“ konstatuju.

„To není dobré,“ odpoví Glock. „Zvláštní, že tu nejsou žádné stopy.“

„Včera v noci lehce pršelo.“ Nakloním se blíž, abych si ruku dobře prohlédla. Trčí ven dlaní vzhůru a je částečně zahrabaná. Pod nehty vidím hlínu a také nějaký typ odřeniny na dlani poblíž palce. „Vypadá to… na bělocha,“ řeknu. „Žádné prsteny ani viditelné tetování.“

Vytáhnu z opasku gumové rukavice a nasadím si je. Poslední, co teď chci, je riskovat kontaminaci místa činu, ale než si sem zavolám kolegy, musím si být jistá, že tohle není jen žertík nějakého vtipálka. Natáhnu se k ruce a z části ometu špínu.

Uchopím ukazováček a jemně za něj zatáhnu, ale ruka zůstane vězet v hlíně. Sevřu prst silněji a postupně přidávám na síle. Vtom se hlína odvalí a objeví se zápěstí. Když je pahýl volný, už vůbec nepochybuju, na co se dívám. Vidím červenočernou šmouhu krve, která je na okrajích lepkavá. Zápěstí obrůstají tmavé chlupy. Z ruky trčí rezavobílý výběžek kosti. Všude kolem se to hemží mouchami.

Do prdele.

„Náčelnice.“

Vrátím ruku na místo, kde jsem ji našla, a otočím se. Glock stojí šest metrů ode mě a dívá se dolů na nízké návrší převrácené půdy. „Mám tady část… Vypadá to jako noha. Částečně zahrabaná.“

Cosi mě začne tlačit v břiše jako kovadlina padající hluboko do temné jámy. Až dosud jsem se držela naděje, že se jedná prostě o nevhodné zacházení s biologickým odpadem z nemocnice.

Postavím se na nohy a přejdu ke Glockovi. Nejsem žádná křehotinka, ale při pohledu na uříznutou lidskou nohu se mi nepříjemně zachvěje žaludek. Je to celá končetina včetně chodidla, holá a ve ztuhlé poloze. Koleno je ohnuté v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Z horní části stehna zbývá prakticky jen rozeklaný kus červenočerného masa.

„Sakra,“ vydechnu.

Glock si klekne vedle končetiny a ukáže na roztrhané maso visící z pahýlu. „To vypadá na řádění mrchožroutů,“ pronese.

Sice si vůbec nechci představovat, jak nějaké zvíře přežvykuje nebo konzumuje lidské maso, ale při bližším pohledu mu dávám za pravdu. „Na kosti jsou stopy po zubech,“ slyším se říkat.

„Vypadá to tak.“

Jelikož ten hrůzný pohled na kus lidského těla velmi špatně snáším, přesouvám zrak k rozvrtané zemině hned za místem, kde teď Glock stojí. V tu chvíli zahlédnu otisk tlapy.

„Tady jsou nějaké zvířecí stopy.“ Přejdu k nim a pokleknu. „Pes nebo kojot.“

Glock přejde za mnou. „Kojot,“ potvrdí. Střelím po něm tázavým pohledem.

„Kojotí stopy jsou užší a mají výraznější drápy,“ pokrčí rameny. „Loni na podzim jsem byl s tátou na lovu.“ Přikývnu, stejným dílem znepokojená i neklidná. Na zátylku mi naskočí husí kůže a přejíždím očima stromy a křoví kolem nás.

„Vypadá to, že tu těch jam vykopali několik,“ řekne Glock.

Přinutím se znovu obrátit pozornost k našemu hrůznému nálezu. „Tohle nebyl žádný turista nebo lovec, který zemřel přirozenou smrtí.“

Přikývne. „Vypadá to, že tu ty končetiny někdo zahrabal. Kojoti je ucítili a vyhrabali.“

Postavím se na nohy a rozhlédnu se kolem. „Je to pořádně odlehlé místo,“ konstatuju. „Někdo si to tady vybral, protože nechtěl, aby se tohle našlo.“

Glock se ušklíbne. „Nerad to říkám, šéfová, ale vsadím se, že je tady těch částí těla zahrabaných víc.“

Přikývnu a zamračím se, protože jsem došla k totožnému závěru. „Na to, abychom tohle vyšetřovali na vlastní pěst, nemáme dost prostředků,“ poznamenám.

Glockovi přelétne po rtech úsměv. „Slyšel jsem, že máte známého u BCI.“

Úsměv mu oplatím, přestože tohle špičkování nijak nepomůže uvolnit uzel strachu, který mě svírá v útrobách.

„Pojďme odsud,“ řeknu. „Obežeňte to tady páskou.“

KAPITOLA 3 

Kráčím ke svému exploreru a zavolám přes rychlou volbu na číslo Johna Tomasettiho. Je to agent ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování a moje drahá polovička – ne nutně v tomto pořadí.

Zvedne to na druhé zazvonění. „Moje oblíbená policejní náčelnice,“ říká. „Zrovna jsem na tebe myslel.“

„Možná už nebudu tvá oblíbenkyně, až ti řeknu, proč volám.“ Povím mu o tom hrůzném nálezu.

„Nikdo neříkal, že být tvým manželem bude snadné.“ Ale řekne to vážnějším tónem.

„V nejednom ohledu,“ opáčím. „Máš toho teď hodně?“

„Dá se to zvládnout,“ řekne mi.

„Myslím, že s tímhle budu potřebovat pomoct.“

„Znám jednoho forenzního analytika z Bowling Greenu. Už jsem jeho služby několikrát využil. Je dobrý.“

„Jak rychle se sem dostane?“

„Obvolám pár lidí.“ Odmlčí se. „A Kate?“

„Jo?“

„Pořád jsi moje oblíbenkyně.“

V této rané fázi vyšetřování nemám tušení, zda byl zesnulý zavražděn a vrah tělo rozřezal a zakopal, aby ho ukryl, nebo zda zemřel z přirozených příčin – následkem předávkování drogami nebo nehody – a někdo z neznámých důvodů vynaložil velké úsilí, aby tělo ukryl.

V hlavě se mi honí tucet otázek, když sleduju koronera holmeského okresu, doktora Ludwiga Coblentze, vystupovat z jeho escalade. S lékařskou brašnou v ruce se vydá ke mně.

„Prý máte na krku mrtvolu,“ říká.

„Přesněji jenom její části.“ Přejdu k němu, naše pohledy se setkají a podáme si ruce. „Prozatím.“

Doktor odvrátí pohled k lesu za mnou. „Zrovna když si člověk pomyslí, že už vyčerpal kvótu bizarních telefonátů, přijde tenhle.“

„Někdo pořád posouvá laťku výš.“

Po tváři mu přeběhne náznak úsměvu a pak se Coblentz rozhlédne kolem. „Docela odlehlé místo. Nějaký nápad, s čím se tu potýkáme?“

„V tuhle chvíli vím jistě jenom tolik, že tu máme ruku spolu s částí nohy a chodidla. Vypadá to, že ty končetiny někdo zahrabal a pak je vyhrabali kojoti.“

Doktor se na mě chvíli zadívá, jako by očekával, že zvednu ruce a řeknu mu, že si dělám legraci. Na to mě ale samozřejmě příliš dobře zná.

„Laťka je vskutku zas o něco výš,“ pronese.

Znám doktora Coblentze od doby, kdy jsem se stala náčelnicí. Pracovali jsme spolu za ta léta už na řadě obtížných případů. Je to především pediatr a k tomu na částečný úvazek koroner. Také je to skrz naskrz profesionál a je ve své práci velmi dobrý. Navzdory svému blízkému vztahu s mrtvými si pečlivě zachovává emocionální odstup. I tváří v tvář nevýslovné hrůze vnímá mrtvé optikou vědce a soustředí se na hádanku, kterou je třeba vyřešit. Nejsme si blízcí na osobní úrovni, ale jako pracovnímu týmu nám to dobře klape. Z hlediska policejní náčelnice jde o jednoho z mých nejoblíbenějších kolegů.

Vydáváme se směrem k místu činu. Glock a Skid využili hojnost stromů, aby ohraničili oblast o průměru zhruba dvaceti metrů. Když dojdeme k pásce, doktor položí svou lékařskou brašnu na zem a začne se v ní přehrabovat.

„Postup znáte.“ Podává mi jednorázové návleky na boty, rukavice a kombinézu na zip.

Beze slova se do toho nasoukáme. Vzdor tomu, že je jednorázový papírový materiál tenký jako vlas a neoblékáme si kapuce ani roušky, polévá mě pod uniformou nová vlna potu.

Když jsme zcela ustrojení, skrčím se pod pásku a nadzvednu ji, aby mě doktor mohl následovat. „Všechno, co jsme zatím našli, je označeno kužely,“ oznámím mu.

Proklouzne pod páskou. „Už jste mrtvého identifikovali?“

Zavrtím hlavou. „Nenašli jsme žádné doklady. A ani oblečení. Ještě ani nevíme, kde se nachází hlava.“

Doktor zdvihne obočí a já vidím, jak mu začíná v hlavě šrotovat. „A fáze rozkladu? Máme co do činění s kostmi? S něčím jiným?“

„Podle mě tu ty ostatky nejsou moc dlouho,“ odpovím mu. „Den nebo dva. Teplo mohlo proces rozkladu urychlit. Nejsem si jistá.“

„Zmínila jste se o činnosti mrchožroutů.“ Přikývnu. „Glock soudí, že to vypadá na kojoty.“

„No, tak to bude naše práce o něco náročnější.“

Zastavíme několik metrů od prvního kuželu. Vedle něj leží bledá lidská ruka. Navzdory potu, který mi stéká po zádech, ukážu směrem k noze, kterou Glock objevil.

„Noha je tamhle.“

„Smím?“ zeptá se doktor.

„Je to tu jen vaše.“

Se soustředěným pohledem v očích se opatrným krokem prosmýkne kolem mě. Dojde k uříznuté ruce, položí lékařskou brašnu na zem, klekne na jedno koleno a začne se v ní přehrabovat. Sleduju, jak vyndá sterilní prostěradlo, rozloží ho a rozprostře ho na listí a plevel vedle sebe. Pak končetinu uchopí, zvedne ji, chvíli si ji prohlíží a pak ji položí na prostěradlo.

„Mohu potvrdit aktivitu mrchožroutů,“ oznámí mi.

„Na tomhle malém výčnělku kosti vidím stopy po zubech. Pravděpodobně psích.“

Vstane, pozorně se dívá kolem, jestli na zemi nespatří něco nečekaného, a přejde k místu, kde leží mezi listím a hlínou noha. Poklekne, rozloží druhé sterilní prostěradlo na zem a uhladí ho. Zaloví v lékařské brašně a vyndá z ní lupu s lampou. Tato končetina je těžší než ta první, a tak ji doktor opatrně zvedne za stehno, z něhož trčí ven slonovinově a červenočerně zbarvená kost. Přiloží si k oku lupu, nakloní se těsně ke kosti a celou minutu se ani nepohne.

„V závislosti na tom, kolik toho tady najdeme, budu potřebovat soudního patologa,“ oznámí. „I když je tu stále přítomná tkáň, možná to bude chtít v záloze i forenzního antropologa.“

„Patolog je na cestě,“ řeknu mu. „Ohledně antropologa se spojím s Tomasettim.“

Pokračuje ve studiu končetiny a soustředí se na výčnělek kosti. „I tady je zřejmá práce mrchožroutů, Kate.“

„Nebude to překážka pro forenzní analýzu?“

„Mohla by být,“ pokrčí rameny. „Například pokud došlo k odříznutí nějakým nástrojem, poškození od mrchožrouta by mohlo ztížit identifikaci nástroje podle řezu.“

Dávám pozor, abych nic na zemi nenarušila, a přejdu až k němu. „Doktore, vím, že tady nemáte příliš mnoho podkladů, ale jestli mi můžete říct cokoli, co nám pomůže identifikovat oběť, vážně bych to ocenila.“

Odloží nohu na prostěradlo. „Asi oba víme, že vám nemůžu povědět skoro nic, dokud neproběhne pitva.“ Vytáhne z brašny sterilní nádobu, vloží do ní lupu a zaklapne víko. „Přesto se s vámi mohu podělit o pár předběžných postřehů.“

„To beru.“

„Domnívám se, že tato oběť je dospělý běloch. Pravděpodobně nijak starý. Žádné viditelné tetování. Žádné šperky.“ Pohlédne na mě přes rameno. „Mohu vám s poměrně velkou jistotou říct, že vaše domněnka o rozřezání těla je správná. Končetiny žádný mrchožrout neukousal.“ Ukáže na kost vyčnívající z nohy. „Tato kost byla oddělena nějakým nástrojem nebo pomůckou. Řezná rána je přesná.“

„Nevíte, o jaký nástroj se mohlo jednat?“

„Kdybych měl hádat, řekl bych, že to byl nějaký typ pily.“

„Ruční pilka?“ zeptám se. „Řetězová pila?“

„Spíš ruční pilka. Možná ozubený nůž. Nevidím na kosti žádné známky drcení nebo lámání. Víc zjistím, až ty pozůstatky prozkoumám na pitevně.“

Nechci se na kousky toho, co kdysi bývalo lidskou bytostí, dívat příliš zblízka. Nechci přemýšlet o tom, co všechno bylo potřeba udělat, aby bytost skončila takhle. Ale poprvé od svého příjezdu sem zkoumám ostatky okem policisty a zaměřuju se na to, co mi mohou sdělit.

„Můžete mi říct přibližný čas úmrtí?“ zeptám se.

„S přihlédnutím k horku a vlhkosti, což jsou obojí faktory ovlivňující rychlost rozpadu, a k možnosti, že tyto pozůstatky byly jistou dobu zahrabané…“ Pokrčí rameny.

„Čtyřicet osm hodin. Ale bez záruky.“

„A tušíte příčinu smrti?“ zeptám se. „Způsob smrti?“ Už když ty otázky pokládám, je mi jasné, že mi na ně neodpoví.

„Ne a ne.“ Letmo se na mě usměje. „Ale hezký pokus.“

Pokusím se mu úsměv oplatit, ale mám tak sucho v ústech, že se mi rty lepí na zuby.

Sotva jsem dokončila sběr výpovědí amišských dětí, které ostatky objevily, uslyším přijíždět vozidlo. Podívám se směrem k silnici a vidím, jak Tomasettiho tahoe vjíždí na štěrkovou krajnici.

Když se k němu vydám, zaznamenám, že cruiser šerifa holmeského okresu zastavil na vozovce u dopravních kuželů, které tam Skid rozestavěl. Opodál ve stínu dubu stojí muž v uniformě a telefonuje. Po své levici vidím Glocka, který prochází po obvodu místa činu těsně podél vymezující pásky a pátrá po případných stopách, jež jsme mohli přehlédnout při první obchůzce.

Tomasetti vyklouzne z vozu a já zamířím k němu.

„Máš nějaké zprávy od tvého forenzního analytika?“ zeptám se.

„Za hodinu dorazí. Je na cestě z Bowling Greenu.“ Kráčí ke mně a přitom se zadívá na escalade doktora Coblentze pár metrů vedle. „Už vám doktor situaci osvětlil?“

„Potvrdil, co už jsme věděli,“ řeknu. „To je málo.“

Setkáme se na krajnici a navzdory tomu, že jsme manželé, pozdravíme se jen podáním ruky. Pohlédneme si navzájem do očí. Drží mou dlaň o sekundu déle, než je běžné. Pak mě pustí a sjede pohledem k odjíždějící bryčce.

„Zjistila jsi od těch dětí něco?“ zeptá se mě. Zrekapituluju příběh o jejich nálezu ostatků.

„To je tedy drsné završení hry na schovávanou,“ poznamená. „Bydlí poblíž někdo?“

„Farmy jsou tady dost roztroušené. Gurčák mluví s farmářem, který bydlí dole u silnice. Nejbližší soused je vlastně podnik. Stromová školka půl kilometru odsud po silnici. S těmi jsme ještě nemluvili.“

„Bylo by hezké, kdyby se ukázalo, že někdo něco viděl nebo zaslechl.“ Na chvilku se zamyslí. „Není to ta školka, kde jsme koupili naše dva dříny?“

„Zrovna se tam chystám,“ řeknu mu. „Chceš jet se mnou?“

„Zvažoval jsem, že bych na boční zahradu zasadil třešeň.“

Protočím panenky. „Řídím já.“

Yutzyho stromová školka je od Sweet Potato Ridge vzdálená půl kilometru. Když vjíždím na štěrkové parkoviště, zahlédnu před starou zapuštěnou stodolou koně s bryčkou.

„Zřejmě tady někdo je,“ prohlásí Tomasetti. Zaparkuju ve stínu prastarého jírovce poblíž oné stodoly, kterou majitel používá i jako kancelář a skladiště vybavení, a vystoupíme si. Velké posuvné dveře jsou asi na čtyři metry otevřené. Z bezmračné modré oblohy se na nás valí tíživé vedro.

„Má tady pěkné odrostky,“ poznamená Tomasetti cestou ke stodole.

„A další jírovec dozadu.“

„Haló?“ zavolám. „Pane Yutzy?“

Ticho.

„Možná.“

„Tomasetti?“ zavolám.