Ladislav Beran 

92. policejní revír se hlásí 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Ladislav Beran, 2012, 2026 

Obálka © Ivana Vaszily, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2557-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2556-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

DŮVĚRNÁ POLICEJNÍ ZPRÁVA ZE SAN FRANCISKA 

Když se v podvečer na svatou Annu v sedmatřicátém roce objevila na písecké četnické pátrací stanici sedmnáctiletá Heda Pláničková, služebná od rodiny Jiránků z Pražské, měla, dá se říct, zatracenou kliku, že tam narazila na šéfa pátračky štábního nadporučíka Votrubu. Ten totiž nejen že služebnou Hedviku Pláničkovou znal osobně, protože bydleli ve stejné ulici, i když každý na opačném konci, ale čas od času se s jejím domácím Aloisem Jiránkem potkal v řeznictví u Balouna. Tam si občas zaskočil, když se vracel domů, koupit šunku, kterou miloval, a dávali si spolu v krámu tak dlouho přednost, až se bodrý řezník Baloun naštval a poslal oba pány, kteří se nemohli dohodnout, do Prdelovic. Což byla podle něho vesnice kousek za Pískem, která se jmenovala Smrkovice a kterou řezník Baloun neměl rád, protože se tu nikdy nemohl ve statku dohodnout na ceně vepřového. Po pravdě řečeno, ona to zase tak velká klika pro Hedu Pláničkovou nebyla, protože to, co měla na jazyku, by byla raději vypověděla někomu cizímu. Už se ale stalo, že po dlouhém mudrování na četnickou pátračku konečně zašla, zaklepala a na vyzvání „Dál!“ vzala za velkou mosaznou kliku u dveří a vstoupila do kanceláře zástupce šéfa četnické pátračky štábního strážmistra Kubíka. Ten si právě čistil boty, byl k ní otočen zády, a protože ji viděl v zrcadle, mával rukou s kartáčem tak vehementně, aby šla dál, až ztratil rovnováhu, noha mu sjela ze židle a on upadl celou vahou na stůl. Pláničková se začala hlasitě smát a chtěla okamžitě vzít zpátečku, ale vtom vyšel ze své kanceláře šéf četnické pátračky štábní nadporučík Votruba. Jakmile ji spatřil, nasadil dobrácký úsměv, který on uměl, a pozval ji dál.

„Á, u Jiránků už se zase kradlo. Tak co to bylo, Hedo, tentokrát? Neříkej, že zase králíci! Stropnickej sedí, starej Lodr je ve špitále na infekčním a o žádným jiným z Portyče, co dělá králíkárny, nevím. Leda, ledaže na Pražskou zabrousil někdo od Václava nebo od Bukounů,“ nabídl šéf četnické pátračky Pláničkové židli.

Ta však jako by oněměla. Sklonila hlavu a zabořila pohled do čerstvě vydrhnuté podlahy, která svítila čistotou.

„Hm. Koukám, že králíci to tentokrát nebudou. Slepice ani husy na dvoře nechováte, Hedo, ty nevíš, jak začít, mám pravdu?“ mrkl Votruba na štábního strážmistra Kubíka a naznačil mu, aby se ztratil z kanceláře. Ten pochopil, že tentokrát půjde o něco důvěrného, kdy při rozhovoru jsou třetí uši zbytečné, a aniž něco řekl, sebral nějaká lejstra na stole a odešel z kanceláře.

„Tak jsme tu, Hedo, sami, můžeš spustit,“ zašel si štábní nadporučík Votruba do kanceláře pro viržinko a nezapomněl s sebou vzít velký papírový kornout s barevnými cucšpalky. „Vem si klidně dva a spusť, co se stalo, žes přišla na kus řeči na pátračku,“ začal štábní nadporučík opatrně, aby Hedu neodradil. Ta spustila, až když si strčila do pusy velký žíhaný cucšpalek v národních barvách.

„Pane štábní, já mám velký obavy o moji sestru Štěpánku, co je na posluze u Brejšků v Protivíně. Bojím se, že si něco udělá. Bylo jí nedávno teprve patnáct a nevím si s tím rady,“ začala Pláničková opatrně a víc ji zřejmě zaujala sladkost v puse než to, s čím sem vlastně přišla. Byla na ní znát přece jen určitá nerozhodnost, zda by to měla všechno říct právě šéfovi četnické pátračky, kterého přitom znala tak dobře. Štábní nadporučík Votruba byl zkušený četník a nijak na ni nepospíchal. Zřejmě už asi tušil, o co v Protivíně jde, protože Heda Pláničková byla děvče z vesnice krev a mlíko a u Jiránků se neměla špatně, takže předpokládal, že její sestra Štěpánka, kterou sice nikdy neviděl, bude na tom co do postavy stejně, ne-li lépe. To ještě netušil, jak šeredně se zmýlil.

„Brejškovy z Protivína znám moc dobře. Dřív jsem tam nějakou dobu sloužil, vím, že je to slušná rodina,“ začal šéf pátračky opatrně a Pláničková na to okamžitě zaregovala zavrtěním hlavy.

„Ne, to, co si myslíte, pane štábní, to v tom vůbec není. To ne. Štěpánka je u Brejšků moc spokojená a moc si chválí,“ vypadlo z děvčete a šéf pátračky si viditelně oddechl. Přistrčil k Pláničkové kornout s cucšpalky a nebyl odmítnut. „Můžu dva? Pro Štěpánku,“ nečekala Heda na souhlas a zalovila v kornoutu pro sladkost. „Štěpánku trápí velká tajnost. Byla už u pana faráře a všechno mu při zpovědi řekla,“ překvapivě vypadlo z Hedy a v tu chvíli už šéf pátračky zpozorněl.

„Á, tak to je jiná. A dal jí rozhřešení?“

„Dostala napomenutí, že to se nemá, a řek jí, aby to raději oznámila četníkům, že ti už si s tím budou vědět rady,“ lezlo to z Pláničkové jako z chlupaté deky a štábní nadporučík Votruba už začínal být krapánek nervózní.

„Ty, Hedviko, já nemám zase tolik času,“ hodil šéf pátračky okem na hodiny v kanceláři, neboť se blížila doba oběda a do kanceláře už začal nakukovat jeho netrpělivý zástupce štábní strážmistr Kubík, neboť v restauraci U Husy byly na jídelňáku plíčky na smetaně, které oba milovali.

„Hele, Heduš, tady máš papír a tužku a všechno mi to tam vypiš. Ale opravdu všechno. Ničeho se neboj, všechno dobře dopadne. My si s kolegou na půlhodinky odskočíme, náš mladej,“ ukázal Votruba přes dvě kanceláře na četníka na zkoušku, který objevoval záludnosti psacího stroje a právě se snažil rozpojit dvě zaseknutá písmena, „to tady ohlídá. A až se vrátím, tak to všechno spolu pořádně proberem. Uděláme to tak?“

„Ne, to nejde, pane štábní, já musím zajít ještě do Portyče k Hofmanům na mandl pro prádlo a u paní Zajíčkové mám schovaný džbán na pivo, protože pan Jiránek přijde dneska na oběd,“ hodila Pláničková okem na hodiny mezi okny, a když zjistila, že bude dvanáct, zvedla se ze židle a popošla ke dveřím kanceláře. „Já to tedy doma všechno napíšu a zejtra ráno, až půjdu ke Kopelentům pro mlíko, vám to, pane štábní, přinesu,“ naznačila Pláničková při odchodu pukrle a nechala udiveného šéfa pátračky v kanceláři samotného.

Na těch plíčkách si oba četníci z písecké pátračky moc nepochutnali. Kuchaři zřejmě ten den ujela ruka s octem, a i když si oba řekli číšníkovi o smetanu, nemohli jim dát ten správný šmak, na který tady byli zvyklí. Samozřejmě že při obědě probrali návštěvu Hedviky Pláničkové, ale ať to probírali z jakékoli strany a spekulovali, s čím asi tak Hedvika za nimi mohla přijít, nedostali se k ničemu kloudnému. To v této chvíli věděla jen ona, její sestra Štěpánka a protivínský farář.

Dalo se čekat, že si šéf četnické pátračky štábní nadporučík Votruba druhý den přivstal a počkal si na Hedviku Pláničkovou v Čechově ulici, poblíž mlékárny Marie Kopelentové. Jakmile ho Pláničková spatřila na rohu hospody u starého mostu, zarazila se, ale pak sáhla do švestkově modré třílitrové bandasky a vyndala z ní složený linkovaný papír. Šéf četnické pátračky jí vyšel naproti.

Jen co se setkali v půli ulice, nečekal na pozdrav a hned se Hedy zeptal: „Je tam, Hedo, opravdu všechno? Na nic jsi nezapomněla?“

„Je tam, pane štábní, úplně všechno a budu ráda, když Štěpánku toho hroznýho hříchu zbavíte. Moc se tím trápí a byla bych nerada, aby si ze zoufalství něco provedla,“ odběhla se zařadit do dlouhé fronty před mlékárnou a štábní nadporučík Votruba celou cestu na četnickou pátračku odolával velkému pokušení si to domácí slohové cvičení přečíst hned.

To slohové cvičení Hedviky Pláničkové nebylo až tak moc dlouhé, i když bylo svým způsobem opravdu překvapivé. Její sestra Štěpánka před rokem našla v Písku, když byla navštívit svoji matku v nemocnici, při cestě na nádraží před hotelem U Vodňaských, kde byl štafl taxikářů, dámskou peněženku, v níž byly dva tisíce, pět tisíc amerických dolarů, silný zlatý náramek a zlatý medailonek s přívěskem.

Tohle vše zjistila sestra Hedviky až ve vlaku, kdy se odvážila, když byla v kupé sama, peněženku otevřít. Nebylo divu, že podlehla silnému pokušení si peněženku ponechat, zvlášť když její matka ležela v nemocnici po ženské operaci a doma bylo dalších pět malých sourozenců. Doma otci přiznala a odevzdala jen část českých peněz, necelé dva tisíce, které v tu dobu rodině doslova vytrhly trn z paty. O zbytku pomlčela a uschovala peněženku s dalšími věcmi ve dřevníku. Byla z domova silně nábožensky založená a moc dobře věděla, že je to velký hřích, a trápila se tím. Proto ta zpověď u protivínského faráře, který jí nemohl poradit nic jiného než věc oznámit, i po takové dlouhé době, četníkům.

„Jestli je to tak jak se tu píše, tak mi je divný, že nikdo takovou ztrátu vůbec nehlásil. Jinak to je klasický zatajení nálezu. Hřích to sice podle desatera je, ale proč myslet hned na to nejhorší?“ konstatoval Votruba po přečtení a nechal si spojit vrchního soudního radu Žlábka z Krajského soudu. Burácivý kašel, který se ozval v telefonu, a vzápětí hlasité kuckání, které mu nebylo nijak neznámé, ho nijak nenutily k tomu, aby hádal, jestli si vrchní soudní rada hned po ránu zapálil svůj oblíbený doutník.

„Hergot, Votrubo, co mi to po ránu děláte, že mě děsíte telefonem z pátračky? Beru bylinkový prsní thé a cucám při tom lesní bonbóny od magistra Bergauera. Řeknu vám, zkusil jsem i ten váš ošklivej zlozvyk, kouřit a cucat při tom cucšpalky. Je to vražedná kombinace. Kazí se přitom dobrý kouření a sladkost. V hubě mám jak v kriminále. Vy ne?“ ozvalo se přerušovaně v telefonu a Votruba se při tom přirovnání docela bavil.

„Moc se omlouvám, pane vrchní rado, ale mám případ, kterej vás určitě bude zajímat. À propos, k tomu vašemu pocitu v puse, zkusil jste to s viržinkem a s cucšpalkem? Doutník a lesní bonbóny, to se musí spolu zatraceně prát, zvlášť když to zapijete prsním thé.“

„Hele, Votrubo, nehrajte si na doktora a vybalte, co vás trápí. Co trápí mě, to slyšíte, teď je řada na vás,“ odmlčel se vrchní soudní rada Žlábek a dal tak prostor šéfovi četnické pátračky, aby mu vysvětlil případ se zatajeným nálezem Štěpánky Pláničkové.

Jen co s tím skončil, ozval se vrchní soudní rada Žlábek: „Votrubo, máte pravdu, že ten případ je opravdu zajímavej, a doufám, že tomu přijdete co nejdřív takříkajíc na kloub, protože mně to celý nějak setsakrametsky zasmrádá. Ne, že to mladý děvče to neodevzdalo. To se dá vzhledem k jejímu věku a sociální situaci v rodině i lidsky pochopit. Divný je, že tu ztrátu dosud nikdo nikde neohlásil. Nebo snad něco takovýho proběhlo v tom vašem Pátracím věstníku?“

„To určitě ne, pane vrchní rado. To bych určitě zmerčil,“ přiznal šéf četnické pátračky, ale to už se opět ozval vrchní soudní rada Žlábek.

„Votrubo, přiznám se vám, že mám vážný obavy, že se Písek dotkl zločinu závažnějšího, než je nějaký zatajení nálezu. Je to fakt divný. Ty věci samozřejmě zajistěte, s holčinou si otcovsky pohovořte, a dokud to nebude řádně vyšetřeno a nebude znám poškozenej, nebudem s tím hejbat,“ odkašlal si vrchní soudní rada a až teprve po chvilce pokračoval. „To nám, Votrubo, neuteče. Určitě se budete poptávat místních drožkářů, protože ti by o tom mohli mít snad nějakou povědomost. Brzy se stavím na pátračce a zkusím viržinko a ten váš přeslazenej cucšpalek z koloniálu od Kohouta. Servus,“ ukončil vrchní soudní rada Žlábek hovor a Votrubovi v té chvíli došlo, že četnickou pátračku čeká přímo mravenčí práce.

Že takový případ svěří šéf četnické pátračky do referátu zkušenému četníkovi štábnímu strážmistru Hřebejkovi, se dalo čekat. Jen co si ho zavolal k sobě do kanceláře a položil před něj viržinko, došlo Hřebejkovi, že začíná hra na škádlenou. Samozřejmě ne ze strany šéfa četnické pátračky. Tím dolejzajícím měl být on a ve hře na škádlenou bylo právě to osobní viržinko od šéfa pátračky. Hřebejk tuhle hru měl rád a proč to neříct, rád při ní občas dělal drahoty a dělal tak svému nadřízenému radost. I když si nakonec vždycky vzal oboje. Viržinko i případ, který se nejednou zdál zprvu zamotaný, ale on ho uměl svojí trpělivostí a zkušeností vždycky brzo rozmotat.

„Šéfe, cucšpalek by, myslím jako na pak, nebyl?“ hodil Hřebejk hlavou k otevřenému šupleti stolu, za nímž Votruba seděl, a šéf pátračky chvíli otálel, než do něho sáhl a položil na stůl fialovobílou sladkost, kterou Hřebejk rád. Byla totiž borůvková.

„Mám tu ještě dva takový. A jestli, Hřebejk, tenhle případ rozmotáte, máte je mít,“ přisunul šéf pátračky k cucšpalku spis Štěpánky Pláničkové a oběma bylo v tu chvíli jasné, že je takzvaně ruka v rukávě. „Výslech té holčiny máte, ona vám, Hřebejk, stejně asi víc nepoví. Vrchní soudní rada Žlábek je o tom informován, jinak těch utracenejch peněz si zatím nijak nevšímejte. Pravda, není to nijak málo, ale teď hlavně makejte na tý dámě, která nám tady ztratila majlant a vůbec ho nehledá. Zkuste, Hřebejk, nejdřív drožkáře, co mají štafl u nádraží, tam bych asi začal,“ připálil Votruba Hřebejkovi viržinko, ten odešel z kanceláře se spisem v podpaždí a všem přítomným kolegům naznačil, že byl právě obdarován.

V roce tisíc devět set třicet sedm bylo v Písku všeho všudy pět drožkářů. Tři nákladní a dva osobní, z nichž zřejmě nejvíce připadal v úvahu drožkář Štajer. Za tím taky vyrazil štábní strážmistr Hřebejk na štafl před hotel Dvořáček a měl kliku. Štajer právě vysazoval u hotelu starší manžele, kteří se přijeli do města nad Otavou nadýchat zdravého vzduchu z píseckých lesů. Podle přehnaného děkování Hřebejk usoudil, že to bylo pro drožkáře Štajera slušné ryto, a tak počkal, až se z toho drožkář vzpamatuje, a teprve pak na něho ukázal prstem. Štajer se dost divil, co mu může štábní strážmistr Hřebejk chtít, ale když se pozvání prstem opakovalo, tak si k němu viditelně přichvátl.

„Čím může firma Štajer četnictvu být užitečná?“ spustil drožkář žoviálně, ale dál už se nedostal.

„To se hned, Štajer, dozvíte. Vy máte dobrýho pamatováka na lidi a jste jezdící písecká kronika, takže si určitě vzpomenete na dámu, kterou jste asi tak před rokem vezl zřejmě na nádraží nebo z něho a která ztratila dámskou kabelku, mám pravdu?“

„To máte, pane štábní. Myslíte tu Čechoameričanku, co si z Plzně odskočila do Písku na dva dny a přespala na privátě u Martínka? Jestli míníte tu, tak tu jsem, pane štábní, z nádraží vez. Když jsem pro ni druhej den přijel, tak se poptávala po kabelce, kde měla mít nějaký peníze a důležitej dokument, a nechala mi nejen svoji adresu do Ameriky, ale dala mi sto padesát dolarů, abych najal soukromý očko a vypátral, zda jí kabelku z písecký galerky náhodou někdo neztopil. Byla to dáma z velkýho světa,“ zapálil si drožkář viržinko a nabídl i štábnímu strážmistrovi.

„Štajer, dáma z velkýho světa se nenakvartýruje na privát k Martínkovi, kde je to na dvoře samej slepičinec a uprostřed dvora je hnůj. To vám, Štajer, hergot, nedošlo?“

„Taky mi to bylo, pane štábní, divný, ale když ona chtěla bejt v přírodě, a jak víte, v létě je to všude kolem narváno lufťákama z Prahy,“ bránil se drožkář a pak z něho vypadlo, že soukromý očko v Písku nikde nesehnal, a tak si těch stopadesát dolarů tedy nechal. „Tu adresu do Ameriky vám, pane štábní, ale zavezu, určitě ji doma někde mám,“ pospíšil si Štajer a štábní strážmistr Hřebejk ukázal k autu.

„Jedem pro ni, Štajer, hned. Ta dáma z velkýho světa mě totiž začíná zatraceně zajímat.“

Dáma z velkého světa se jmenovala Alena Štuclová-Hybner a měla adresu v San Francisku na Lombard Street. S touto kalifornskou adresou přišel také štábní strážmistr Hřebejk za šéfem četnické pátračky štábním nadporučíkem Votrubou, který ho sice pochválil, ale zrovna moc nepotěšil.

„Hřebejk, adresu tedy máme, mělo by to zřejmě jít oficiální cestou přes naše ÚČPO, ale berme to zatím jen jako dotaz, takže sedněte a napište do tý Ameriky úřední dopis. Pošlete těm jejich ostrejm šerifům v Kalifornii pár fotografií zajištěných věcí a vyličte jim případ, jak jsme se k němu dostali. Jo, a zastavte se u doktora Cafourka, on vám s tou jeho angličtinou rád pomůže,“ věnoval se šéf četnické pátračky dál pročítání nového spisu, a ještě než Hřebejk odešel z kanceláře, stačil mu dát na cestu důraznou výstrahu: „A ne abyste se, Hřebejk, u doktora zase opil. Nechci z vás cejtit žádnej koňak a… A pivo taky ne!“ vzpomněl si šéf pátračky na to poslední dost pozdě, protože to už hovořil k zavřeným dveřím.

Že dopis zaslaný píseckou četnickou pátrací stanicí došel na správné místo, tak o tom se mohli páni četníci přesvědčit až pár dnů po Dušičkách, když se na pátračce objevil poštmistr Cibulka. Nejdříve vyndal domácí poštu a teprve pak se objevila na stole velká obálka s několika americkými známkami.

„Po čempak asi policie touží v San Francisku za Velkou louží? Známky, ty bych udal lehce. Ani se mi věřit nechce, že by nešly na dračku, prosím o ně pátračku,“ sepnul Cibulka ruce a udělal na Hřebejka prosebný kukuč.

„Cibulko, za tuhle říkanku si samozřejmě zasloužíte frťana a kafe, ale o známkách nemůže bejt řeč. Je to úřední dopis a ten se zakládá komplet,“ vrhl se po dopisu štábní strážmistr Hřebejk, ale štábní nadporučík Votruba, který se objevil v kanceláři, byl rychlejší.

„Vy snad, Hřebejk, neumíte číst? Vidíte, co je napsáno na adrese? Nadporučík Votruba a…,“ zarazil se šéf četnické pátračky a nemohl uvěřit svým očím. „Hrome, to je razítko věznice Alkatrazu. No to to, Hřebejk, hezky začíná,“ rozřízl šéf pátračky Hřebejkovým bodlem dopis a byl mile překvapen. Dopis byl napsán ve dvou mutacích, v anglické a české, jako „Důvěrná zpráva“. Nebyl nijak dlouhý. Šéf alkatrazské věznice do Písku sděloval, že Alena Štuclová-Hybnerová je známá nebezpečná hotelová zlodějka, která v současné době sedí ve zdejší věznici, kde si odpykává svůj pátý trest. Věci, které jsou na zaslaných fotografiích, pochází z její poslední velké hotelové krádeže, kdy se na základě zaslaných dokumentů ke krádeži doznala. V dopisu byla pro četníky jedna velká zajímavost, že vzhledem k tomu, že krádež byla provedena ve Spojených státech amerických, náleží podle amerických zákonů Štěpánce Pláničkové nálezné ve výši deseti procent způsobené škody, což činí přesně osm tisíc dolarů, které jí budou poukázány šekem do Živnostenské banky v Praze. Jmenovaná se má obrátit na zastupitelský úřad v Praze, kde s ní budou všechny záležitosti k její spokojenosti vyřízeny.

„A sakra!“ neudržel se šéf četnické pátračky a tato zpráva ho usadila do židle. „Tomu říkám, pánové, životní klika,“ zapálil si štábní nadporučík Votruba nato viržinko a poslal štábního strážmistra Hřebejka do své kanceláře, aby nalil všem blatenskou.

Že bude mít tento případ pro štábního strážmistra Hřebejka nepříjemnou dohru u jeho nadřízených v Praze, že obešel služební postup, se dalo čekat. To povídání v Praze sice nebylo nijak příjemné, ale nakonec se to díky přímluvě vrchního soudního rady Žlábka z píseckého Krajského soudu obešlo bez disciplinárního trestu. Zřejmě by se mělo připomenout, že Štěpánka Pláničková dostala, pokud se týče zatajení nálezu, od vrchního soudního rady Žlábka jakýsi generální pardon, když slíbila, že už nic takového neudělá, a všichni tomu rádi uvěřili. Už proto, že se jí skoro po roce ozvala majitelka odcizených šperků a peněz, která jí poslala přes americké státní zastupitelství v Praze šek na další dva tisíce dolarů. K tomu jí přišel dopis v angličtině, který jí doktor Cafourek rád přeložil. Okradená dáma v něm moc děkovala za zlatý medailonek, v němž byl obrázek její maminky. Případ byl na písecké četnické pátračce založen „ad acta“ a šéf četnické pátračky neměl nic proti tomu, když štábní strážmistr Hřebejk na spis napsal červenou inkoustovou tužkou „Důvěrná policejní zpráva ze San Franciska“.

NEJASNÁ SMRT CIFRŠPIÓNA ALFRÉDA HOLUBIČKY 

Že Písek v létě přitahoval zejména pražské lufťáky, to bylo všeobecně známo. Své letní pobyty si tu zamlouvali dlouho dopředu a nejeden z nich, zejména z těch movitějších, si dokonce platil svůj letní pokoj i v zimě. Je taky pravda, že mnozí Pražáci vyměnili město lesů za šedivou a zakouřenou Prahu a v Písku se na „stará kolena“ takzvaně i zakoupili. Z Pražáků se tak stali najednou pravověrní Písečáci, kteří si tohle město nad Otavou zamilovali a do Prahy jezdili jen na výlety.

Jedním z takových, který se z Prahy zakoupil do Písku, byl bývalý obávaný pražský cifršpión Alfréd Holubička, starý mládenec, který si tu na jaře v sedmatřicátém koupil vilku v Rašínově ulici. Z do té doby neudržovaného domu a zahrady se během krátké doby stala vilka opravdu k pokoukání a zahrada díky péči zahradnické firmy Rudolf Tumpach nejenže prokoukla, ale během krátké doby zkrásněla a byla opravdu přímo ukázková. Alfréd Holubička byl rentiér, což je živobytí, které člověka asi baví. Po své kmotřence Julii Rothbauerové zdědil ještě za jejího života velký činžovní dům v Plzni, který řádně spravoval, a ten mu každoročně od partají a firmy s drogistickým zbožím na rušné plzeňské ulici přinášel nemalé peníze.

Že se do Písku přistěhoval obávaný pražský cifršpión, kterého si firmy zvaly do podniku, aby jim dělal finanční audity, protože se velice dobře vyznal v účetnictví, to se samozřejmě nijak neutajilo. Stejně tak se neutajilo jeho staromládenectví, které se s ohledem na jeho stále mužnou zachovalost a šarm stávalo v lepší písecké společnosti předmětem různých dohadů, ale i zaručených zpráv, které přitahovaly zejména vdovy, ale i matinky nebezpečně odrostlých dcer, které už dlouho zůstávaly takzvaně na ocet.

Že byl Alfréd Holubička starý mládenec, ještě neznamenalo, že by si své panictví uchovával až do svých padesáti let. Ani náhodou. Miloval společnost nejen vyloženě pánskou, protože měl rád kulečník a karetní společnost, ale nepohrdl ani tou dámskou. Nebylo proto divu, že se od určité doby začal objevovat v hotelu U Zlatého kola, kde se nijak nemohl vyhnout stolní společnosti kolem vrchního soudní rady Žlábka a jeho přátel a kde nejednou ochotně a zdatně zaskočil při mariáši za štábního nadporučíka Votrubu či za doktora Cafourka.

Na vyloženě dámskou společnost narazil Alfréd Holubička v kavárně U Hubáčků, které se ošklivě říkalo namlouvárna a kde se představil jako Fredy. To, že si tady sedl právě ke stolku, kde sedávala opuštěná Karolína Krpálková, vdova po štábním kapitánovi od dělostřelců, kterého nešťastně kopl kůň do břicha a už se z toho, chudák, v nemocnici neprobral, to bylo pro pražského cifršpióna zřejmě osudové. Této dámě středních let tady říkali Ryšavka. Podle řečí to byla zřejmě vášnivá zrzka, která tady prý veřejně prohlásila, že jí žádný orgasmus není cizí, a která zatraceně dobře věděla, že k tomu jejímu rudému mikádu padne modrá a oranžová, která dokáže každého chlapa, jak říkával štábní strážmistr Hřebejk, pořádně vybejkovat.

O tom, že je tahle vdova ryšavá všude, se Fredy Holubička přesvědčil ještě téhož večera, respektive noci v jejím letním bytě v penziónu U Malířských, kam je oba zavezl drožkář Štajer. Je fakt, že Fredy Holubička tady nezůstal do rána. Měl pro to dva důvody. Jednak od Malířských to byla do Rašínovy ulice necelá čtvrthodinka chůze a šlo se lesem kolem rybníků Beran a Prostřední pořád z kopce, což bylo na vyvětrání nejen příjemné, ale i zdravé. A potom – Holubičkova zásada byla u žádné ženy nikdy nezůstávat do rána až do snídaně, aby si nemyslela, že ho má v hrsti. Něco na té zásadě bylo a Holubička, ač byl mnohokrát přemlouván, aby tuto svoji staromládeneckou zásadu porušil, to nikdy u žádné ženy neudělal.

Sluší se přiznat, že drožkář Štajer s touto dvojicí jel k Malířským to léto několikrát a Fredy Holubička se vždycky v pořádku vzorně vracel k ránu sám domů. To bylo ale jen do Hany, která má svátek osmnáctého srpna. To ráno Fredy Holubička od Malířských kolem páté ráno sice vyšel, ale domů už nedošel.

První, kdo začal Fredyho Holubičku až třetí den po svátku Hany postrádat, nebyla kupodivu Ryšavka, ale stolní společnost U Zlatého kola, když se na páteční karty bez omluvy nedostavil doktor Cafourek, a chyběl tak čtvrtý do mariáše. Vrchní soudní rada Žlábek se marně poptával vrchního Chaloupky, jestli tu někde nevidí cifršpióna Holubičku, ale odpovědí mu byly jen rozhozené paže a nechápavý obličej. Protože jeden hráč do hry pořád chyběl, požádal vrchní soudní rada Žlábek vrchního, zda by jim čtvrtého nesehnal, což on velice rád udělal, a tak se zakrátko u stolu objevil revírní Ota Bureš v. v., který byl v Písku na letním bytě ve Štefánikově ulici.

Svým způsobem to byla pro tento stůl tak trochu klika, ale zároveň i pohroma. Klika v tom, že jakmile padlo jméno cifršpióna Holubičky, byl revírní Bureš hned doma. Bydlel totiž o ulici výš a znali se. Pohroma ovšem byla v tom, že revírní Bureš byl velice zdatný karbaník, takže co hra, to všichni platili.

Když už se pomalu blížila desátá večer a objevil se tu konečně doktor Cafourek, který jako omluvu poslal stolní společnosti rundu koňaků, přišla opět řeč na Fredyho Holubičku. Jak jinak než od vrchního soudního rady Žlábka, kterému se ten večer hra nijak nedařila.

„Votrubo, musím vám něco říct, co asi nerad uslyšíte. Nejenže dneska hrajete karty jako propadající septimán, což mi až tak nevadí. Co mi ale vadí, že se tu dneska vůbec neukázal Fredy Holubička. Vás z toho ani trochu nemrazí?“

„Vůbec ne, pane vrchní rado. Mělo by?“ loupl štábní nadporučík Votruba okem po revírním, který se lišácky uculil a vzápětí všem naznačil, že budou opět platit.

„Kdyby nic jinýho, je mi to, Votrubo, dost divný. To už proto, že tenhle pán, co jsem ho stačil poznat, je, pokud jde o karty, velice akurátní. Že by zničehonic ochořel? Co byste tomu řekli, pánové, kdybychom se u něho stavěli na přátelskou návštěvu a řekli si u něho o dobrý šláftruňk?“ hodil vrchní soudní rada Žlábek do placu nabídku, která se štábnímu nadporučíkovi Votrubovi, pravda, moc nezamlouvala, protože to bylo od jeho domova na Pražské přece jen z ruky, ale nakonec i on na to vrchnímu radovi přikývl. Doktor Cafourek nijak zvlášť neprotestoval. Byl na noční toulky městem zvyklý a měl v úmyslu se cestou domů stavět v hotelu Dvořáček ve Valencie baru na taneček.

Vrchní soudní rada Žlábek a jeho spoluhráči od Zlatého kola se na Fredyho Holubičku v Rašínově ulici nedozvonili, ale ani nedobouchali. Probudili ale sousedku odvedle, která jim zprvu začala nadávat, ale když zjistila, o jakou společnost se jedná, okamžitě zkrotla. Slušně se omluvili, a když zjistili, že Holubička byl naposledy viděn před třemi dny ráno, jak v bílém obleku a v bílém klobouku nasedal do auta drožkáře Štajera, uspokojili se s touto informací, popřáli si navzájem dobrou noc a rozešli se domů. Štábního nadporučíka Votrubu ještě zajímalo, jestli měl Alfréd Holubička s sebou nějaký kufr, ale to už jim sousedka Holubičky neřekla, protože rázně zavřela okno a zhasla. Nebylo divu. Hodiny na písecké věži odbíjely právě půlnoc.

Dva dny po této návštěvě v Rašínově ulici, což bylo v pondělí, se cifršpón Fredy Holubička přece jen objevil. Pravda, byl bez bílého obleku a bez klobouku a byl zcela nahý. Našli ho dva malí kluci, co se šli hned po ránu vykoupat do rybníku Beran, kde ho našli utopeného. Bylo to necelých pět minut chůze od penziónu U Malířských, odkud taky nahlásili písecké četnické pátračce nález utonulého muže. Oznámení o utonulém muži, jehož totožnost ještě nebyla v tu dobu pochopitelně známá, přebíral na četnické pátračce zástupce štábního nadporučíka Votruby, štábní strážmistr Kubík.

„A je nahej? Fakt úplně nahej?“ nechtěl štábní strážmistr Kubík věřit tomu, co mu bylo právě sdělováno, a hostinskému od Malířských potvrdil, že přijedou určitě brzo. Jen co se objevil na pátračce její šéf štábní nadporučík Votruba, který cestou vyslechl stížnost hostinského od Štychu, že mu purkratičtí ukradli ze sklepa sud piva z Rolnického pivovaru, hlásil mu štábní strážmistr Kubík, že má pro něho po ránu dvě zprávy.

„Kubík, tak nejdřív tu dobrou, ať mi ten den nezačíná špatně,“ zamířil šéf pátračky rovnou do své kanceláře a jeho zástupce byl v tu chvíli na rozpacích.

„Dobrá není, šéfe, ani jedna. Obě jsou špatný. Hostinský Malířský nám před chvílí nahlásil utopence na Americe v rybníku Beran. Vypadá to, že půjde o chlapa. Ale pozor, je úplně nahej. A nahoře z penziónu Honzíček jim zmizel nějakej Vendelín Hlach, kterej jim tam nezaplatil pobyt a stravu za čtrnáct dnů. Údajně si prej jel do Prahy pro peníze, ale ještě se jim nevrátil. Postrádají už ho tři dny. Tak si myslím, jestli ten utopenej chlap by nemoh bejt třeba…,“ nedořekl Kubík větu, když vtom se ozval v jeho kanceláři telefon. Podle přerývaného chrapláku to nemohl být nikdo jiný než vrchní soudní rada Žlábek, který si promptně žádal šéfa četnické pátračky. Ten v tak brzkém telefonu od Krajského soudu netušil vůbec nic dobrého.

„Votrubo, už se ví, co je to za utopence, co plave v Beranovi u hráze? Je prej nahej a je tam kolem toho spousta čumilů.“

„Kdo to je, nevíme, pane vrchní rado, před chvílí nám to volal hostinský Malířský. Dávám dohromady výjezd pátračky a už tam pádíme. Nechcete se tam taky podívat?“

„To teda nechci. Leda, leda že by to byl…,“ odmlčel se vrchní soudní rada Žlábek a až po chvíli z něho vypadlo jméno Fredyho Holubičky.

„To snad ne. Ten je přece ve vodě a na nový plovárně u Václava jako doma. Ale když jste se o něm teď zmínil…“

„Jde vám, Votrubo, mrazení po zádech, co? Řeknu vám, že nevím proč, ale mně taky. Tak má tam u Malířských nějakou tu novou lásku, ale že by se zrovna on chodil koupat na Adama? Budeme doufat, že to není on a že jsme u Kola nepřišli o slušnýho mariášníka,“ zavěsil vrchní soudní rada Žlábek telefon a za necelou půlhodinu bylo četnické pátračce, pokud se jednalo o identitu utonulého, úplně jasno.

Doktor Cafourek se dostavil k rybníku Beran v okamžiku, kdy utonulého muže právě četníci vytáhli z vody na břeh a všichni do jednoho konstatovali, že toho chlápka znají. Cafourkovi stačil jediný pohled a nejenže okamžitě lakonicky konstatoval dokonalou smrt utonulého, ale okamžitě dodal, že to bude chtít soudní pitvu, protože ta hlava se mu nějak nezdá.

„Moment, doktore, teď se pro jistotu sichrujete, nebo nás chcete jen pozlobit? Proč myslíte hned na to nejhorší? To vypadá na to, že ten chlap se šel koupat a normálně ve vodě zkolaboval. Plavec to byl přece velice zdatnej,“ bránil se štábní nadporučík Votruba tomu nejhoršímu, co mohlo četnickou pátračku potkat, protože vražd bylo toho roku v jeho rajónu až dost.

„A šaty má kde? Co vím, tak bral Fredy i při kartách občas nějaký prášky, co míval u sebe,“ zajímal se doktor Cafourek.

A nastal problém, protože šaty Alfréda Holubičky se nikde kolem rybníka Beran ani jinde v jeho okolí nenašly. To, že se štábní nadporučík Votruba se svým zástupcem vydají rovnou k nedalekému penziónu U Malířských, kde byla na letním bytě již zmiňovaná Karolína Krpálková zvaná Ryšavka, se dalo čekat. Ale když se tu dozvěděli, že vdova po štábním kapitánovi Krpálkovi tu již není, že ji brzo ráno odvezl drožkář Štajer do města na vlak, bylo to pro oba nemalé překvapení.

Vrchního soudního radu Žlábka z Krajského soudu zpráva o úmrtí cifršpióna Alfréda Holubičky nejen překvapila, ale i zarmoutila. Jen co ho o tom štábní nadporučík Votruba informoval, posteskl si nad ztrátou slušného mariášníka. Ale to ještě nevěděl, že do domu Alfréda Holubičky v Rašínově ulici se dostala zřejmě nepovolaná osoba, která zde v nepřítomnosti majitele domu vše prohledala, a nebylo vyloučeno, že se zde i úspěšně kradlo.

„Chcete říct, Votrubo, že se tam někdo vloupal?“

„Vůbec ne, pane vrchní rado, nemusel. Měl přece Fredyho klíče, když mu u rybníka sebral jeho šaty, zřejmě i peníze a doklady. Přesto to vypadá, že tam pachatel něco hledal. Bohužel nevíme co a jestli to, co hledal, našel.“

„A už máte, Votrubo, někoho, komu by stálo za to Fredyho Holubičku do toho rybníka hodit? Myslíte si to, co já, že je do toho namočená ta zrzavá Krpálková od Malířských, když tak najednou zmizela?“

„Nerad bych dělal před pitvou ukvapený závěry, ale máte pravdu, nabízí se to. I když Fredy Holubička už je pohřešovanej dobře pět dnů. Krpálková odjela od Malířských až dnes ráno. Ale to se určitě vysvětlí. Už jsem volal pražský pátračce, aby nám tam udělala u ní šetření. Zítra bude soudní, tak uvidíme, co nám zavolá doktor Cafourek. Zatím to vedeme jako nešťastnou událost.“

„Nešťastnou událost? Slyším dobře, Votrubo? Podle toho, co mi říkáte, vám toho chlapa sichr někdo přepad a utopil. Ale jestli v tom má prsty ta zrzka od Malířskejch, tak jí vlastnoručně upletu provaz,“ rozčílil se vrchní soudní rada Žlábek a šéf četnické pátračky si v duchu moc přál, aby starý pán z Velkého rynku neměl tentokrát pravdu.

Když se druhý den dopoledne objevil na četnické pátračce doktor Cafourek s doutníkem v puse a rovnou si to namířil do kanceláře šéfa pátračky, štábní strážmistr Kubík tušil velkou nepříjemnost. Štábní nadporučík Votruba si právě načal novou krabičku viržinek, a jen co si chtěl jedno zapálit, ozvalo se ve dveřích: „Servus, pane štábní.“

„Jdete jako duch, doktore. Předpokládám, že máte pro mě dvě zprávy, když jste vážil cestu až sem. Klidně začněte s tou špatnou,“ zapálil si na to Votruba viržinko a doktor Cafourek sebou hodil do koženého fotelu, který pátračce kdysi daroval ze své ordinace.

„Asi vás, Votrubo, nepotěším. Ten chlap má v hlavě díru od nějakýho špičatýho čtyrhranu. Je dost hluboká. Něco podobnýho už jsem kdysi viděl, byla to tenkrát kramle. Jinak se opravdu utopil. Teď už je to na vás, písemně to pošlu poštou nebo si pro to zajeďte na patolku,“ hodil Cafourek okem k oknu k vysoké černé šoupačce a víc už naznačovat nemusel.

Štábní nadporučík Votruba nalil dvě sklenky slivovice z Blatné a zavolal svého zástupce štábního strážmistra Kubíka, jestli si dá také. Cafourek se se slivovicí moc nepáral a kývl hlavou, že si dá repete.

„Napadla mě taková věc, Votrubo,“ prohodil doktor, když v něm zmizela druhá slivovice. „Berte to tak, že teď budu tak trochu fabulovat,“ začal si doktor Cafourek žmoulat bradu, což u karet dělával vždy, když začal o něčem moc přemýšlet.

„Připusťme, že se Fredy šel vykoupat do toho rybníka fakt na rajsko. Svlík se do naha a užíval si teplý vody. Je to moc fajn, vím, o čem teď hovořím. Možná, že se tam nekoupal nahatej sám, že tam byla s ním třeba i ta zrzka od Malířskejch. S tou jste ještě nehovořili?“

„Ne. Čekám, až se nám ozvou kolegové z Prahy. Ale pokračujte, doktore,“ chystal se Votruba nalít další slivovici, ale Cafourek zavrtěl hlavou.

„Dejme tedy tomu, že ta dáma odešla a Fredy ještě pokračoval v tom svém ráchání, když se tu najednou objeví někdo, mohla to bejt i ta Ryšavka, kdo ví. Ten někdo mu sebere ty jeho šaty a mizí. Fredy zazmatkuje a rychle se vrací zpátky ke břehu. Ve tmě, Votrubo, na to se nesmí zapomenout,“ podotkl Cafourek a až po chvíli pokračoval. „No a pak se to asi stalo. Pár rychlých temp a Fredy Holubička ve tmě naráží hlavou do stavidla, kde…“

„Kde by mohla bejt třeba nějaká kramle,“ vykřikl málem šéf pátračky a doktor Cafourek na to jen mírně pokrčil rameny.

„Tak je to jen moje amatérská fabulace, žádný fakta. Vycházím z toho, co jsem viděl na místě, a dost jsem o tom přemejšlel. Upusťte, Votrubo, rybník a budete možná doma. Možná,“ došlo opět na žmoulání brady a hlazení knírku pod nosem a doktor Cafourek po chvilce přemýšlení pokračoval. „Je ovšem pravda, že to mohlo bejt klidně i jinak. To mohlo. Někdo ho tou kramlí nebo něčím podobným majznul po hlavě, právě když vylejzal kolem stavidla na břeh. V každým případě v tý pitevní zprávě se sichrujeme a je v ní napsáno, že nevylučujeme jako příčinu smrti účast druhé osoby,“ odklepl Cafourek popel z doutníku do velkého mosazného popelníku, který býval kdysi dělostřeleckou nábojnicí, a když zavolal štábní nadporučík Votruba do kanceláře svého zástupce, štábního strážmistra Kubíka, bylo už v tu chvíli jasné, že rybník Beran na Americe přijde v nejbližší době o vodu. Když se ten den kolem půl osmé večer dovolal na četnickou pátračku majitel penziónu Honzíček a začal se opatrně vyptávat štábního strážmistra Hřebejka, jak to vypadá s pátráním po Pražákovi Vendelínu Hlachovi, který zmizel z penzionu bez zaplacení, polilo štábního strážmistra Hřebejka horko. V tom fofru kolem nejasného utonutí Alfréda Holubičky se na to docela zapomnělo a Hřebejk se zmohl jen na to, že majiteli penzionu sdělil, že se na tom usilovně pracuje, a slíbil mu, že se určitě co nejdřív ozve. Zpráva z pražské četnické pátračky, která měla vyslechnout Karolínu Krpálkovou, do Písku sice ještě nedorazila, ale Hřebejkovi v tu ránu začal hlavou vrtat ukradený oblek cifršpióna Holubičky. Protože si dal hned dohromady i tu nezvanou návštěvu v domě v Rašínově ulici, kde se zřejmě podle něho ostošest kradlo, sebral se a vyrazil ještě ten večer do zastavárny v Nádražní ulici, kde se už mockrát „chytil“. Že by byl zastavárník jeho návštěvou zrovna nadšený, to nebyl. Ctil ale vrchnost a tou štábní strážmistr Hřebejk bezesporu byl.

„Služebníček, čím mohu sloužit, pane štábní? Že by vás ke mně přivedl opět nějakej ten nevyřešenej zločin?“

„Člověče, vy jste snad opravdu jasnovidec. Co ale nevíte, že na tomhle případu má velkej zájem sám vrchní soudní rada Žlábek,“ vytáhl štábní strážmistr na zastavárníka trumf, jak se patří, a to zřejmě zapůsobilo.

„Je to prachsprostá zlodějna, zabavuje se. Znáte to na Americe u třech rybníků?“

„Jako mladej jsem se tam kdysi dostal, ale teď už je to na mě moc velká dálka. Ale u Malířských to vlastně znám. To je kousek ne? A tam se stal ten zločin?“ ukázal zastavárník na oblek a Hřebejkovi, kterému se nechtělo nic víc vysvětlovat, nezbylo nic jiného než na to kývnout hlavou.

Štábní strážmistr to všechno překoukl okem znalce a pak jen prohodil: „Ještě něco chybí. To tady nikde nevidím,“ vychutnal si blafování a zastavárník šel opět na kolena.