Popy a zahrada

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Kollnerová

Popy a zahrada – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Herbář

Když Popy poprvé vykročila na zarostlou pěšinku vedoucí do zahrady, něco ji zvláštně sevřelo u srdce. V ruce pevně svírala starý, ošoupaný herbář, který jí babička podala při loučení.

„Tento herbář ti bude k užitku,“ řekla tehdy babička s tajemným úsměvem, který Popy tenkrát vůbec nepochopila. „Zapisuj a kresli všechno, co ti zahrada ukáže. Má ti hodně co povědět.“

Zahrada kolem ní byla jiná, než jakou si Popy představovala. Nebyla to jen kouzelná zahrada – byla to živá a zvědavá bytost, která se kolem ní vlnila a šustila. Vysoké stromy s košatými větvemi se táhly k nebi a vytvářely tajemné stíny. Květiny si žily vlastním životem, vydávaly vůně, které nikdy předtím necítila, a něco v trávě neustále šustilo, jako by ji něco sledovalo.

„Jsi tu nová, že?“ zazněl tichý šepot, který jako by přicházel ze všech stran. Popy se podívala kolem sebe a zjistila, že se jí jen zdálo, že zahrada promlouvá, že se v jejím srdci ukazuje něco, co ještě nepoznala.

Popy se snažila naslouchat, ale pocítila podivnou nervozitu. Jak se naslouchá zahradě? Jak se naladí na její příběhy? Tuhle otázku si kladla znovu a znovu, zatímco se rozhlížela kolem sebe. Dům, ve kterém teď žila se svou rodinou, byl starý a trochu strašidelný, obklopený divokou, nezkrotnou zahradou. Tohle všechno bylo tak jiné než městský život, na který byla zvyklá. Popy měla pocit, že se sem přistěhovala, aby utekla před něčím neznámým.

„Musí na čerstvý vzduch, na venkov,“ řekla paní doktorka rodičům, když Popy už po několikáté onemocněla . „To je pro ni nejlepší lék!“

No, čerstvého vzduchu tu bylo víc, než by holčička potřebovala. A také spousta zvuků a vůní, které ji děsily. Zahrada byla tajemná, až nebezpečná, jako by se něco neskrývaného nacházelo přímo pod jejím povrchem.

Teď stála na malé cestičce v srdci zahrady a cítila se jaksi ztracená. Všechno kolem ní bylo tak zvláštní, neznámé, až se jí točila hlava. Zavřela oči a po chvíli je znovu otevřela. Zhluboka se nadechla. V ruce svírala herbář a srdce jí rychle bilo. Potřebovala se oprostit od všeho, čeho se bála.

„Tak jo,“ řekla si v duchu, „jestli tohle je dobrodružství, co mě čeká, tak já jsem připravená.“

A pak Popy zavřela a otevřela oči. Byla odhodlaná – teď to všechno zjistí. Věděla, že zahrada má svá tajemství a že jí má hodně co ukázat. Určitě si do herbáře zapíše spoustu příběhů, o kterých nikdy ani nesnila. A co víc, věděla, že ji možná čeká spousta nových kamarádů. Budou ji provázet na její cestě a ukážou jí kouzelný svět kolem.

„Tak pojďme na to!“ řekla si tiše Popy a vstoupila do zahrady.

Vlčí mák

Popy se pomalu rozhlížela po své třpytivé zahradě. Už jí nepřipadala ani trochu strašidelná. Ba naopak – byla plná vůní, barev a něčeho tajemného. Něčeho, co v ní probouzelo touhu po dobrodružství.

Když se protáhla a protřela si oči, zahlédla u plotu něco, co jí vzalo dech. Byla to květina. Ale ne ledajaká! Její sytě červené okvětní lístky zářily jako plamínky a při každém poryvu větru se třpytily jako hedvábí.

Popy se k ní vydala pomalu, téměř po špičkách, aby ji nevyplašila. Když byla docela blízko, tiše zašeptala: „Ahoj, já jsem Penelopa. Ale všichni mi říkají Popy.“

Květina se lehce zakymácela ve větru a ozval se měkký, klidný hlas: „A já jsem Popy.“

Popy zamrkala překvapením. „Cože? To je legrace? Máme stejné jméno!“

„Žádná legrace,“ zasmál se květ. „Latinsky se jmenuji Papaver rhoeas, anglicky Poppy, česky mák vlčí a říkají mi Vlčí mák.“

„Tak to znamená, že jsem kytka?“ zvolala Popy s úžasem. „To je skvělé!“

„Můžu si tě nakreslit do herbáře?“ zeptala se Popy a vytáhla zápisník.

„Povídej!“ napjatě šeptla Popy.