Start

Corina Bomann

DIE SCHMETTERLINGSINSEL

Copyright © 2011 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2014, 2026 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-249-5732-6

15. února 1888

Drahá Grace,

nevím, jestli jsi mi zatím odpustila. Předpokládám, že tomu tak není. Ale nemohu jinak, a přesto Ti píši.

V mých představách teď sedíš u okna svého pokoje, díváš se ven do parku ponořeného do mlhy, žehráš na osud a způsob, jak ke všemu došlo. Právem, a já mohu jen říct, že je mi to ze srdce líto.

Tady je všechno jinak od té doby, co jsi pryč. Tolik mi chybíš! A myslím si, že chybíš i otci, i když by to nikdy nepřiznal. Zavírá se na celé hodiny do pracovny a nechce být rušen. Matka se už obává, že tak naprosto zchátrá. (Znáš přece, jak umí přehánět!) Ona sama upadla do hektické činorodosti a organizuje teď slavnost, aby otce přivedla na jiné myšlenky. Ve skutečnosti ale chce zřejmě jen vědět, jak dalece vešel skandál ve známost.

Předpokládám, že se teď hořce usmíváš, pokud vůbec můj dopis čteš a nehodilas ho rovnou do ohně. Doufám z celého srdce, že mi dáš šanci, protože mám zprávu, která Ti snad dá trochu naděje.

Krátce po Tvém odjezdu se on objevil před mým oknem a řekl mi, že už brzy pojede za Tebou. Jako zástavu mi dal něco, co mám pro Tebe opatrovat, protože teď už nemá žádné pevné bydliště. Určitě Tě jako v pohádce unese z těch starých zdí a pak naleznete své štěstí.

Nejmilejší sestřičko, slibuji, že tady vždycky budu pro Tebe a Tvé blízké, ať se stane cokoliv. Kdyby ses někdy ocitla v nouzi, budou mé dveře pro Vás otevřené, to Vám všem dlužím.

Ve vroucí lásce

Victoria

Prolog

Rodové sídlo Tremaynů

1945

Jednoho deštivého říjnového odpoledne se objevila před starým panským domem mladá žena. Park halila mlha a smuteční vrby, jejichž větve plakaly kapkami deště, působily ještě neutěšeněji. Kdysi upravené cesty lemovalo zvadlé podzimní listí a povalovalo se v trávě, kterou už celou věčnost nikdo nekosil.

S napjatým výrazem tváře se cizinka dívala dovnitř rozděleným sklem vchodových dveří, ale nevnímala svůj odpudivý zrcadlový obraz. Už dvakrát zazvonila, ale nikdo se neukázal. Přitom byli lidé uvnitř domu zřetelně slyšet. Zřejmě jim hektická činnost bránila v tom, aby došli ke dveřím.

Když potřetí marně stiskla zvonek, chtěla se už obrátit a odejít. Vtom zazněly kroky a o chvíli později se objevila žena v uniformě služebné, na jejíž jmenovce bylo napsáno Linda. Přísně si přeměřila novou příchozí, která vypadala jako mnohé ženy, jež válka ožebračila. Zacuchané černé vlasy, bledá tvář, modré stíny pod očima svědčily o hladu a strádání. Hrubé pracovní boty, které jí byly o několik čísel větší, byly po stranách rozedrané. Pod špinavými šaty a děravým pláštěm se klenulo malé břicho.

„Je mi líto, tady je přeplněno,“ prohlásila Linda chladně.

Bledá postava nato natáhla ruku s ohmatanou obálkou, celou pokrytou špinavými skvrnami. „Dejte to prosím paní domu.“ Její slova měla cizí akcent, bylo znát, že nebyla zvyklá mluvit anglicky. Přesto byla v jejím požadavku ráznost, která se nehodila k někomu, kdo se smířil s tím, že bude vést život na ulici. Linda zkoumavě pohlédla na ženu působící nějak cizokrajně, ale protože trvala na své prosbě a téměř trucovitě opětovala její pohled, obálku přijala.

„Okamžik, prosím.“

Z okamžiku se stala hodná chvíle, avšak žena zůstala stát přede dveřmi, jako by zkameněla. Ani nepřešlapovala z nohy na nohu, ani se neposadila, i když k tomu nízká kamenná zídka vybízela. Jen jemně přejížděla rukou po břiše, které skrývalo její nejdrahocennější poklad. Dítě, které v ní rostlo, stálo za každou námahu, za každé ponížení.

Místo služebné se objevily dvě ženy, tmavá blondýna odhadem kolem padesátky a mladší rusovláska. Ačkoliv válka i od nich žádala oběti, zdálo se, že se jim poměrně dobře daří, o čemž svědčila zdravá barva tváří a zakulacené tvary.

„Vy jste Beatrice? Beatrice Jungblutová?“

Mladá žena přikývla. „Ano, dcera Heleny. Vy jste Stanwickovi, je to tak?“

„Já jsem Deidre Stanwicková, toto je moje dcera Emmely Woodhousová,“ odpověděla ta starší, které jako by dcera z oka vypadla.

Beatrice jim stísněně přikývla, protože cítila, že není vítána. Ale jinou možnost neměla. Její vlastní život ji nezajímal, zatím se tak často ocitla v nebezpečí, že ji smrt přestala děsit.

Dítě však mělo mít možnost vidět slunce a zažít mír, jenž trval teprve několik měsíců.

Když na sebe delší chvíli výmluvně hleděly, zeptala se starší žena: „Kde je Helena?“

„Přišla o život při náletu, stejně jako můj muž,“ odpověděla žena.

„A ty?“ zeptala se Emmely upřímně dojatá.

„Mohla jsem se schovat.“ Položila si ruce na břicho, jako by je chtěla chránit. „Matka mi řekla, že se mám obrátit na vás, kdyby se jí něco stalo.“

Opět na sebe ty dvě ženy pohlédly, pak se Deidre zeptala: „Máš papíry, které dokazují tvou totožnost?“

Beatrice zavrtěla hlavou. „Přišla jsem o ně, když nás ostřelovali hloubkoví letci.“

A je to, pomyslela si, teď mě pošlou pryč. Proč by mi taky měly věřit? Všechno je zbytečné a papír v mé ruce není nic víc než prázdný slib, na který se už dávno zapomnělo.

„No dobře, pojď nejdřív dovnitř, pak si promluvíme.“

Pach karbolu a smrti ji udeřil do tváře, když následovala obě paní domu dlouhou chodbou. Hnisavé rány se tu zřejmě setkaly s nedostatkem léků a desinfekce.

„Máme tady v domě už dobře tři roky lazaret,“ vysvětlovala Emmely, které bylo podle všeho mlčení nepříjemné. „Prostory praskají ve švech. Prosím, neměj to Lindě za zlé, že tě chtěla poslat pryč. V současné chvíli jsme doslova zavaleni navrátilci z války a hladovějícími lidmi.“

Beatrice se rozpačitě podívala na své špinavé boty. „To je mi líto.“

„Však my už se s tím vypořádáme,“ prohlásila Emmely srdečně a krátce položila ruku Beatrici na rameno. „Jsi tady na správném místě.“

Při těchto slovech se Beatrici zamotala hlava. Bylo vůbec nějaké správné místo pro ni a její dítě? To, co nazývala domovem, se zhroutilo v krvi a troskách.

I když byla kuchyně opravdu velká, byl tu nedostatek místa, protože každý centimetr volné podlahy zabíraly bedny, skříně a jiný nábytek. Pokud to bylo jen trochu možné, byl nábytek poskládán i na sobě. Uprostřed zbývalo pouze místo na sporák a stůl se čtyřmi židlemi.

„Strašné poměry, ale člověk si na to zvykne,“ povzdechla si Deidre, zatímco brala z příborníku tři šálky. „Dřív jsem na to měla služebnictvo, ale válka nás nepřipravila jen o svobodu, ale i veškerá privilegia. Teď jíme u jednoho stolu se služebnictvem, které už vlastně ani nepracuje pro nás.“

Jen slabě si Beatrice pamatovala, že i její rodina měla služebnou. Jak vypadal její domov, její pokoj a šaty, které kdysi nosila, bylo tak silně překryto utrpením, které zažila, že už téměř nevěděla, jaký byl její život, než začalo to šílenství.

„Co je s tou ženou, která otevřela dveře?“ zeptala se Beatrice, když pomalu usedla na místo, které jí ženy nabídly.

„Linda je má služebná, nosí ale uniformu jen formálně, protože je jí zapotřebí v lazaretu. Moje dcera a já rovněž pomáháme, jak to jen jde.“ Deidre přejela pohledem její břicho.

„Mohla bych také pomáhat,“ nabídla se Beatrice, ale její teta zavrtěla hlavou.

„V nejlepším případě bys mohla vypomáhat v kuchyni, ale ne u nemocných. Mohla by ses něčím nakazit a přijít o dítě.“

Beatrice sebou trhla, když slyšela její nepřiměřeně prudký tón, a znovu se jí vrátily pochybnosti. To, že ti dovolily sedět v kuchyni přecpané harampádím, ještě zdaleka neznamená, že už patříš do rodiny, pomyslela si.

Když chtěla Deidre pokračovat v hovoru, vyrazil kotlík na sporáku za ní ostrý hvizd. Zvedla se a postavila na stůl konvici čaje. Výrazná vůně měla na Beatrici uklidňující účinek. Vždycky milovala vůni čaje, i v uprchlickém táboře, do kterého se dostala po překročení Odry, pokaždé jí dávala pocit domova. Na několik okamžiků se jí tak podařilo v představách vrátit do růžové zahrady babičky Grace, do malého skleníku, v němž se babička snažila pěstovat exotické květiny. A v níž babička často celé hodiny seděla a nepřítomně pozorovala keř frangipani, v ruce s malým lístkem, o němž matka tvrdila, že je to horoskop.

„Je to ubohý Assam, ale bohužel nemáme nic jiného,“ vytrhla ji z myšlenek Deidre a postavila před ní šálek. Čaj obarvil drobné trhliny v glazuře, takže se táhly po vnitřku šálku jako temné žilky.

Assam, Darjeeling, Ceylon. Najednou viděla před sebou opět pečlivé označení dóz v babiččině kuchyni. Láskyplně napsaná písmena na malých vinětách, ozdobených stylizovanými čajovými lístky a květy. Zatím zřejmě zmizely v troskách stejně jako kapitánův dům u Baltu, zahrada a skleník.

Ženy mlčky seděly u čaje, každá myšlenkami někde jinde. Deidřin pohled se najednou ztrácel někde v dálce, jako by něco hledala, Emmely se ponořila do pozorování Beatrice, která se tvářila, že si toho nevšímá, zatímco se jí v představách objevila tvář babičky.

Zvláštní, že si teď připomínám ji, a ne matku, pomyslela si, zatímco v duchu obkreslovala jemné linie její jasné rozzářené tváře, pohledem hladila její sytě rudé vlasy, které byly jejím skotským dědictvím, a bílou pleť, často plnou pih. Jak jí to všechno jako dítě záviděla. Matka Helena a ona sama byly spíš tmavé typy, s černými vlasy a cizokrajnýma očima, o kterých babička tvrdila, že je to dědictví z rodiny jejího muže. Bohužel její dědeček, kapitán, zemřel už před jejím narozením, takže to nemohla posoudit.

„Pro dnešek zůstaneš tady,“ rozhodla Deidre, když se její pohled vrátil z myšlenkové dálky. „Budeš spát v pokoji mé dcery, Emmely se dnes vyspí u mě.“

„Ale já bych…,“ chtěla namítnout Emmely, které by podle všeho bylo milejší, kdyby mohla sdílet pokoj s novou příchozí.

„Žádné odmlouvání, náš host dostane pokoj pro sebe.“ Deidřin ostrý pohled ukončil diskusi. „Jdi nahoru a ukaž Beatrici pokoj. Pak všechno připravíš. Já zatím půjdu do  hospitálu.“

S tím se zvedla a strnulými kroky pospíchala ven. Obě mladé ženy na sebe plaše hleděly.

„Je mi líto, co se stalo tvé matce a tvému muži,“ řekla Emmely nakonec a položila jí ruku na prsty se zažranou špínou. „Je vždycky těžké ztratit lidi, které člověk miluje.“

„Ty jsi ve válce taky někoho ztratila?“ zeptala se Beatrice překvapeně, protože Emmely působila zdravě a spokojeně. Ale její úsměv vzápětí ustrnul.

„Ano, ztratila,“ odpověděla, zatímco usilovně zírala do svého šálku čaje. „Své dítě.“

„Přišlo o život při nějakém náletu?“

Beatrice slyšela, že Londýn byl bombardován.

Emmely zavrtěla hlavou. „Potrat v pátém měsíci. Můj muž právě odešel na frontu. Ani nevím, jestli ještě žije. Zřejmě si myslí, že už naše dítě zatím chodí.“

A to mě ještě utěšuje, pomyslela si Beatrice. Kříž, který nese, je podobně těžký.

„Ale o tom si můžeme promluvit raději někdy jindy.“ Emmely se zvedla a s hořkým úsměvem zahnala vzpomínku. „Pojď, teď ti ukážu pokoj. Je velmi hezký a úplně by stačil pro nás obě, ale matka asi chce, abych jí v noci chrápala do ouška…“

Emmely ji vedla labyrintem chodeb, kolem bývalého plesového sálu, v němž byly řady postelí a matrace rozložené po zemi, pak po schodišti nahoru. I v horních chodbách se vršily kusy nábytku a bedny, které musely zmizet z jiných prostor. Když Beatrice přejela rukou po jedné z beden, trochu se naklonila a ozvalo se jasné zacinkání skla nebo křišťálu. Zřejmě všechny ty zabalené a odstavené věci čekaly stejně jako lidí na to, až se vrátí mír.

„A jsme tady.“ Emmely otevřela široké křídlové dveře. Pokoj za nimi byl teplý a působil docela uklizeně. Květinový vzor na tapetách byl vybledlý, ale stále ještě se dalo vytušit, jak krásný kdysi býval. Pod vysokými okny, zahalenými lehce zažloutlými záclonami, stály obrácené obrazy, jejichž rámy ve světle zlatě svítily.

Největší dojem na Beatrici udělala postel. Tak širokou a těžkou postel jako tuhle, která zabírala největší část pokoje, ještě nikdy neviděla. Na opěradlech dvou židlí visely šaty, které Emmely zřejmě nejčastěji nosila, šatník, jehož dveře byly pootevřené, byl podle všeho nacpaný jinými věcmi.

„Kdybys chtěla, dala bych ti něco na sebe,“ nabídla jí Emmely. „Šaty, co teď máš na sobě, se už nedají ani vyspravit.“

„Děkuji, já…“

„Pojď sem!“ Emmely šla k jedné z komod a otevřela ji. V ní bylo nejrůznější oblečení, od spodního prádla přes halenky a sukně až k pulovrům a šálům. „Co z toho bys chtěla?“

„Já…“

„No tak se tak neupejpej!“

„Ale já přece ještě ani nevím, jestli tady budu smět zůstat. Tvá matka…“

„Však ona už k tomu dá svolení, to ti slibuju.“ Emmely vylovila ze zásuvky světle růžovou halenku s námořnickým límcem a jemným vyšíváním. „Myslím, že tohle ti bude líp slušet než mně. Já beztak nevím, proč jsem ji chtěla, jen se podívej na mé vlasy. Zrzavá a růžová, to přece vůbec nejde k sobě.“

Než se Beatrice na něco zmohla, už jí Emmely přidržela halenku k tělu. „Vždyť jsem to věděla! K tvým tmavým vlasům a snědé pleti se tahle barva mnohem víc hodí.“

„Ale moje břicho!“ namítla Beatrice. „Za pár týdnů už se do ní nevejdu.“

„Do té doby ti upletu svetr. Kromě toho jsi mnohem drobnější než já, já proti tobě působím jako slon!“

Obě ženy na sebe pohlédly a pak se zasmály.

Emmely neodešla z pokoje, dokud nevyhledala Beatrici ještě sukni a svetr, jakož i spodní prádlo a ponožky. „Nové boty ti taky seženu, právě pořádáme dobročinný bazar, jestli tam budou nějaké vhodné, nechám je odložit pro tebe.“

Emmely odešla pro vodu a Beatrice přemožená projevenou přívětivostí klesla na postel. Měkká matrace se pod ní mírně prohnula a prostěradlo vonělo levandulovým mýdlem. Natáhla se a poprvé vychutnávala pocit, že je v bezpečí. I když jí nebylo jasné, jak dlouho bude smět zůstat.

Než se Emmely vrátila, zavřely se jí oči, takže si už jejího příchodu vůbec nevšimla.

V noci však Beatrici probudil hrozný sen. Znovu prožívala, jak se jí v strašné tlačenici ztratili matka a manžel, jak byla téměř ušlapána a pak ji cizí ruce vytáhly nahoru a zatlačily do křoví, zatímco nad nimi buráceli hloubkoví letci. Bezmocně musela přihlížet, jak střely kropily proud uprchlíků, jak matka i její muž, který kvůli astmatu nenarukoval na frontu, zmizeli v hoře mrtvol.

V domnění, že je stále ještě v americkém uprchlickém táboře, se narovnala, pak ale cítila teplo a viděla rozžhavené uhlíky v krbu. Za vysokými okny bylo všechno klidné. Měsíc, který byl téměř v úplňku, se snažil prorazit závoje z mlhy a mraků ohlašujících déšť.

Na chodbě zazněly tiché kroky. Klaply dveře. O chvíli později pronikly přes zeď tlumené hlasy. Čeho se týkaly, nerozuměla, ale vnitřní neklid ji donutil, aby šla blíž ke zdi a přiložila ucho na vybledlou tapetu, z níž vycházel zvláštní pach.

„A jak máme vědět, že je to skutečně ona? Mohla ten dopis najít.“ Deidřin hlas zněl popuzeně. „Zvážilas to? Jenže kam by šla? Tady v Anglii nikoho nezná.“

„Nevěřím, že ten dopis našla,“ hájila ji Emmely. „Neobsahoval žádné peníze, myslíš, že by se nějaká tulačka o něj zajímala?“

„Přece jen je v něm příslib pomoci.“

„Ale musela by přece počítat i s tím, že tu osobu známe!“ namítala Emmely. „Viděla jsi její vlasy? A její tvář?“

„Je spousta černovlasých dívek, možná jen tu okolnost využila.“

„Mami!“ ozvala se vyčítavě Emmely. „Podívala ses pořádně? Je to vidět. I když je to vnučka, je to dobře vidět.“

Beatrice se zarazila. Co je vidět? Nedbala na žízeň, která jí lepila jazyk na patro. Najednou jí bušilo srdce jako v horečce, a hlasy byly proto ještě méně zřetelné. Cítila, že obě ženy o ní vědí něco, co sama nezná. Co to bylo?

Vznikla dlouhá odmlka, pak promluvila Deidre: „Víš dobře, že naše zásoby jsou na příděl.“

„A ty víš, co vždycky říkala babička Victoria,“ namítla její dcera.

„Ano, to…“ Zdálo se, že jí něco uvízlo v hrdle, něco, co chtělo ven, ale nesmělo. „Všechno je to nesmysl!“

„Přesto jsi jí na smrtelné posteli slíbila, že se budeš držet jejích pokynů a pomůžeš potomkům Grace, kdyby se ocitli v nouzi, jak to tehdy slíbila své sestře,“ klidně odpověděla její dcera.

„Možná jsem to raději neměla dělat…“ Deidre zahořkle zmlkla, pak zazněly kroky po místnosti. „Tak dobře, zůstane, dokud se dítě nenarodí. Pak uvidíme, co dál. My splníme svou povinnost, když jí a jejímu dítěti najdeme bezpečné ubytování. Uprostřed tohohle chaosu nemůžou déle zůstat.“

„Ale chaos jednou konečně pomine…“

Deidre zřejmě udělala něco, aby její dcera zmlkla.

Všimly si mě? uvažovala Beatrice stísněně. Ne, to nebylo možné, protože téměř ani nedýchala a opírala se o zeď jako socha, kterou porazil vítr.

„Necháme ji tady, dokud neporodí, pak uvidíme. Jak jsi viděla, všechny naše plány se zvrtly, proto bychom neměly obzvlášť v tomto případě nic dalšího plánovat.“

Pak nastal klid. Obě ženy se zřejmě odebraly na lůžko, bez přání dobré noci, které by zapudilo jejich rozladěnost.

Protože napětí v jejím těle polevilo, cítila Beatrice znovu pálení v hrdle. Vodu. Potřebuji bezpodmínečně vodu.

Se zaťatými zuby se odpoutala ode zdi. Od nepohodlného postoje ji bolela záda a kotníky, které měla už přes měsíc nateklé, ji pálily. Kdyby nebylo té nutkavé potřeby vody, znovu by si lehla a počkala, až se dostaví spánek. Ale jestli má najít klid, musí se nejdřív něčeho napít.

Venku tápala po vypínači, ale nepodařilo se jí rozsvítit. Vypadl proud, nebo ho taky vypínají? Beatrice si vzpomínala na skříňku pojistek před svou kuchyní, v níž bývaly některé pojistky občas vyšroubované, aby určitá místa zůstala bez proudu.

Vybledlé skvrny měsíčního světla jí ostatně docela dobře pomohly se orientovat. Projít chodbou, schodištěm dolů, pak doprava druhými dveřmi vpravo. Opět další chodba, šla za vůní čaje.

Přestože téměř nic nevážila, schody jí tiše vrzaly pod nohama, zadržovala dech, když scházela dolů. Na nejnižším schodě se musela nejdřív zastavit, protože žízeň přerostla do tělesné nevolnosti, že se až zapotácela. Najednou jí před očima zableskla světla, která tam vůbec nebyla. S bušícím srdcem zaťala ruce do zábradlí schodiště. Koutkem očí zahlédla pohyb. Obrys před rozptýleným světlem, které procházelo skleněnými dveřmi z plesového sálu. „Všechno v pořádku, slečno?“

Beatrice chtěla reflexně odpovědět prostě ano, ale to nedokázala. Slova jí nechtěla z hrdla.

„Slečno, já jsem doktor Sayers,“ promluvil muž, který se v příštím okamžiku posunul do jejího zorného pole. „Pomůžu vám.“

A tehdy se jí kolena podlomila a všechno kolem ní se náhle zatmělo.

První kniha

Tajemství

1

Berlín, Duben 2008

Diana Wagenbachová se probudila, když jí červené ranní světlo přejelo po tváři. S povzdechem otevřela oči a snažila se zorientovat. Mohutná lípa v zahradě vrhala stín na vysoká okna zimní zahrady, která sousedila s obývacím pokojem. Světelné skvrny byly rozdělené temně rudým kobercem, který chránil staré parkety před poškrábáním. Ve vzduchu byl podivný pach. Rozlil tu někdo alkohol?

Trvalo chvíli, než si Diana zase uvědomila, jak se dostala na bílou koženou pohovku. Na sobě měla šaty z minulého večera, černé vlasy se jí lepily na zpocené čelo.

„Ach bože,“ zasténala, když se narovnala. Ruce a nohy ji bolely, jako by během uplynulé noci tahala těžké bedny. Ležení v nepřirozené poloze jejím zádům neprospělo.

Když se narovnala, zděsila se. Obývací pokoj vypadal jako bitevní pole, ne snad, že by se tu konala nějaká divoká party, ale protože ztratila nad sebou kontrolu. Zděšeně si protírala oči a mnula tváře.

Vlastně měla Diana klidnou povahu, dokonce byla trochu moc trpělivá, jak se domnívali její známí. Včera ale viděla svého manžela s tou ženou. Patřilo k jeho zaměstnání, že měl obchodní schůzky i po skončení pracovní doby. Ale nepatřilo k tomu to, aby svou partnerku v rozhovoru vášnivě líbal a přitom jí žádostivě hladil prsa.

Kdybych jen zůstala doma, pomyslela si Diana, když se opřela a prohlížela si modřiny na pažích. Ale ne, já musela jít do naší oblíbené restaurace, protože jsem si myslela, že si po těžkém pracovním dni můžu dopřát něco dobrého.

Zatímco vstávala z pohovky a snažila se rozhýbat unavené kosti, připomněla si minulý večer.

Samozřejmě neměla odvahu přímo v lokále udělat Philippovi scénu. Vůbec si jí nevšiml a ona odešla domů, zuřivě zabouchla dveře a vrhla se v pláči na pohovku. Jak jen jí to mohl udělat!

Po krátkém křečovitém pláči nakonec pobíhala po domě, mučená nesčetnými otázkami. Byly nějaké náznaky? Mohla to tušit? Byl všechno jen omyl a ten polibek byl naprosto nevinný?

Ne, ten polibek rozhodně nevinný nebyl. A pokud byla upřímná, tak loď jejího manželství byla už hodnou dobu nakloněná a čekala jen na silnější závan větru, který by ji převrátil.

Hlavou jí prolétlo tisíc kleteb. Výčitky, hrozby, nadávky, požadavky. Když pak Philipp stál před ní, se zvonícími klíčky v ruce, její předsevzetí udělat mu scénu zmizelo. Místo toho se na něho jen dívala a s naprostým klidem se ho zeptala, kdo byla ta žena, kterou tak náruživě objímal.

„Lásko, já… ona…“

Jeho ujišťování, že to byla jen jedna známá, vůbec nevěřila. Bylo jednou z jejích předností, že dokázala rozeznat lež. Už jako dítě vždycky věděla, kdo jí neříká pravdu. Mnohdy přistihla dokonce svou pratetu Emmely při tom, že před ní něco tají.

„Vypadni!“ To bylo jediné slovo, které dokázala vyslovit. Vypadni. Pak se otočila a odešla do zimní zahrady. Zatímco procházela kolem svého zrcadlového obrazu do zahrady osvětlené měsícem, zapadly za ním dveře.

To byl pravý okamžik vrhnout se na postel a vyplakat svůj zármutek do polštářů. Ale Diana reagovala jinak.

Dodatečně jí to samotné připadalo šokující. Takhle ještě nikdy neběsnila. Začalo to vázou, kterou se zlostným výkřikem hodila na zeď. Pak následovaly židle z jídelního koutu. Vší silou je mrštila přes pokoj a přitom rozbila jak skleněný stolek u pohovky, tak i vitrínu s Philippovými cenami. Doplatila na  to i láhev whisky. Zlatohnědý obsah teď zasýchal na koberci.

Možná jsem ji raději měla vypít, pomyslela si Diana sarkasticky. Aspoň bych nemusela naší pojišťovně vysvětlovat, co se tu stalo.

Střepy na ni zle blýskaly a skřípaly jí pod botami, když přecházela místnost. Koupel jí jistě zase vrátí rovnováhu a dá jí možnost, aby si srovnala své pocity.

Když se svlékla, pozorovala se v zrcadle a připadala si při tom směšně. Má snad zapotřebí se ptát, co ta druhá má a ona ne?

Jejích šestatřicet let se na ní nepoznalo, kdo ji neznal, hádal jí mnohem méně. Šedé vlasy, se kterými se podle reklamy musí počítat už od poloviny třicítky, zatím ještě neměla. Dokonale černé vlasy jí splývaly na ramena, která rovněž jako paže získala letní snědý tón, jaký jí její zaměstnankyně a přítelkyně vždycky záviděly. Zbytek jejího štíhlého těla byl světlý, přímo žíznil po pobytu na břehu moře, aby se taky barevně přizpůsobil.

Dovolená, pomyslela si s povzdechem, když vstoupila do sprchového koutu. Možná bych měla podniknout nějakou cestu, abych na tohle všechno zapomněla.

Pod vlahým proudem sprchy se jí zase probudily smysly, ale bohužel i nervózní pálení v žaludku. Voda jí smyla stopy uplynulé noci z kůže a vlasů, ale nemohla smazat, co se stalo.

Vyzvánění telefonu chtěla nejdřív ignorovat. Zřejmě to byl Philipp, který přijde s nějakou hloupou omluvou. Nebo se jí v nejhorším případě zeptá, jak se má. Protože svůj mobil vypnula, neměl jinou možnost jak ji dostihnout.

Když to volající nevzdával a hlavou jí prolétlo, že by to mohla být Eva Menzelová, její partnerka v právnické kanceláři, vyšla z koupelny zabalená do měkkého ručníku a pokračovala do chodby, kde zvedla sluchátko. Pokud je to Eva, můžu jí taky hned říct, že dnes se v kanceláři neobjevím. „Wagenbachová.“

„Paní Wagenbachová?“ ozval se hlas, který její jméno vyslovil jako Wägenbacková.

Diana překvapeně zalapala po vzduchu. „Pan Green?“

Majordomus její tety to potvrdil špatnou němčinou, načež Diana přešla do angličtiny: „To je hezké, že vás slyším, pane Greene, je všechno v pořádku?“

Jak tomu bylo dlouho, kdy naposledy mluvila se svou tetou? Nebo s panem Greenem, který sloužil jako prostředník a držel tetě Emmely sluchátko, protože jí už po mrtvici správně nesloužily ruce.

„Obávám se, že pro vás nemám nijak dobré zprávy.“

Ta slova zasáhla Dianu jako pěst do žaludku. „Nenapínejte mě prosím, pane Greene, řekněte, co se stalo.“

Pan Green ještě okamžik váhal, než se odvážil vyslovit to nevyhnutelné. „Vaše teta bohužel před dvěma dny utrpěla další záchvat. Je teď v nemocnici St. Jamese v Londýně, ale lékaři nevědí, jak dlouho ještě vydrží.“

Diana si dala ruku před ústa a zavřela oči, jako by mohla tímto způsobem odblokovat špatnou zprávu. Ale to už ji měla v hlavě. Viděla před sebou starou ženu, jejíž rusé vlasy se postupně změnily v šedé. Dobrotivý úsměv kolem vrásčitých úst. Kolik vlastně bylo tetě Emmely? Osmdesát šest nebo sedm? Dianina babička, Emmelyina sestřenice druhého stupně, která se narodila přibližně ve stejnou dobu, zemřela už před mnoha lety.

„Paní Wagenbachová?“ Hlas pana Greena odvál útržky myšlenek jako poryv větru.

„Ano, jsem ještě tady. Já… jen mě to šokovalo. Jak se to mohlo stát?“

„Vaše teta je v požehnaném věku, paní Wagenbachová, a život k ní nebyl vždycky přívětivý, pokud to můžu posoudit. Moje matka říkala, že lidé jsou jako hračky, dřív nebo později se rozbijí.“ Na chvíli se odmlčel, jako by si představoval svou matku. „Měla byste přijet. Madam mě pověřila, abych vás k ní přivedl, dokud je ještě při vědomí.“

„Ona s vámi tedy mluvila?“ Pocítila malou absurdní naději. Možná ji lékaři zase dají do pořádku. Neříká se, že teprve třetí záchvat je smrtelný?

„Ano, ale je hodně slabá. Kdybyste chtěla splnit její přání, měla byste pokud možno přiletět ještě dnes. Když se k tomu rozhodnete, osobně vás odvezu z letiště.“

„Ano, já… já přiletím. Já… musím jen zjistit nejbližší spojení, a jestli ještě dostanu místo.“

„V pořádku,“ odpověděl pan Green. „Byla byste tak laskavá a sdělila mi mailem, kdy přesně přiletíte? Nerad bych vás nechal stát v dešti.“

„To je od vás velice laskavé, pane Greene, dám vám hned číslo svého letu, jakmile to zjistím.“

Opět nastala odmlka. Praskání v éteru. Bylo snad spojení přerušeno?

„Je mi to skutečně velice líto, paní Wagenbachová. Zařídím všechno tak, abyste tu měla co největší pohodlí.“

„To je od vás velmi laskavé, pane Greene. Mnohokrát děkuji a ozvu se co nejdřív.“

Když zavěsila, musela se nejdřív posadit. Samozřejmě si nesedla mezi hromadu střepů, zamířila ke kuchyni. I u Emmely vždycky sedávala v kuchyni, když byly s matkou Johannou u ní na návštěvě.

Johanna měla k Emmely zcela zvláštní vztah. Emmely ji vychovala, když její vlastní matka zemřela při porodu ve zmatcích na konci války. Diana ji znala jen z vybledlé fotografie, která byla zhotovena krátce před její smrtí. Vlastně nikdy nepochopila, proč Emmely, která zůstala bezdětná, její matku neadoptovala.

Údery hodin v obývacím pokoji, které si Philipp přivezl z Čech a které vždycky nenáviděla, ale kvůli němu tolerovala, jí připomněly, že čas ubíhá a letadla nečekají.

I když jí starost hlodala v žaludku a v těle cítila neklidný třes, dokázala se za pět minut obléct. Volba oblečení byla praktická: džíny, halenka s krátkými rukávy, lehký tmavě rudý svetr pro případ, že by počasí bylo nevlídné. Černé vlasy si spletla do copu, na make-up tentokrát nedbala. Dík mnohým obchodním cestám měla zavazadlo sbalené velmi rychle. Mnoho si toho s sebou beztak nebrala, hlavně nesměla zapomenout laptop a zápisník. V sousedství domu Tremaynů byla malá vesnička, kde bylo všechno, co turisté v kraji potřebovali. Pokud má u sebe peněženku a doklady, všechno důležité tam dostane.

U dveří se ještě jednou ohlédla po nepořádku, který tam zanechala. Skleněné střepy se třpytily ve slunci jako diamanty. Jen ať to Philipp uklidí, pomyslela si a potají měla radost, že nezanechala žádnou zprávu jako jindy, když musela naléhavě odjet.

Venku nastoupila do svého červeného malého auta, které jí v hustém berlínském provoze prokázalo mnohou dobrou službu, a už brzy se ocitla na dálnici směrem na letiště Tegel.

Přibližně ve stejnou dobu pospíchal pan Green, dřívější majordomus a nyní jediný sloužící v domě, ke knižnímu regálu, který stál v pracovně bývalého pána domu. Pro případ své smrti mu dala paní striktní instrukce. Měl se postarat o to, aby to slečna Diana našla. Tajemství.

On sám je neznal. Po všech těch letech strávených ve službě v domě Tremaynů si odvykl být zvědavý, i když si musel přiznat, že cítil už prvního dne, kdy sem nastoupil, že dům něco skrývá. Ten pocit ho až dodnes neopustil. A kdoví, možná teď, několik let před penzí, se ještě stane svědkem nějakého ohromujícího odhalení.

Do skládanky příkazů ho paní Woodhousová zasvětila už před rokem. Tehdy si myslela, že už anděl smrti stojí před jejími dveřmi. Ale Bůh jí dopřál ještě čas, dost času, aby rozložila stopy. Sem fotografii, tam dopis v knize, která se přirozeně náhodou musí objevit v blízkosti slečny Diany. Pomůže jí to překonat dobu po mně, sdělila mu madam. I když se Diana několik let neukázala, paní Woodhousová přesto nikdy nepochybovala o lásce a loajalitě dívky, která v jejím srdci zaujala osiřelé místo vnučky.

Před knižním regálem hledal pan Green zcela určité místo. Od smrti staré paní Deidre, matky Emmely Woodhousové, se pořadí knih nezměnilo. Ani za války, která i tady všechno obrátila vzhůru nohama, nebyla jediná kniha dána jinam.

Ach, tady to je! Zelený přebal, vybledlé zlaté písmo. Kniha, která působila, jako by byla dána na toto místo jen náhodou. Ale pokud člověk znal vzor, hned ho to zřetelně udeřilo do oka. Pro případ, že by slečna Diana byla příliš smutná, aby mohla jasně myslet, malinko knížku povystrčil, sotva na prst. Zvuk, který se při tom ozval, zněl jako osvobodivé zasténání umírajícího, který konečně smí přejít na druhou stranu.

Pan Green sundal ruku a spokojeně pozoroval své dílo. Padá-li vysokými okny odpolední světlo, i když kalné, pak je tato knížka k nepřehlédnutí.

2

Své oznámení, že ji nechce nechat stát v dešti, zřejmě mínil pan Green doslovně, protože když letadlo z Berlína přistálo na letišti Heathrow, zmizel Londýn pod těžkými deštivými mraky, které ze dne učinily večer. Lehké mžení se proměnilo v bouřku. Těžké kapky deště bušily na letiště a do oken autobusu, který převážel pasažéry do odbavovací haly.

Když si Diana vyzvedla zavazadlo z běžícího pásu, pospíchala do čekárny, kde doufala, že zastihne pana Greena. Po jejím mailu přislíbil, že bude přesně na místě, ale městský provoz mohl i tak svědomitému panu Greenovi udělat čáru přes rozpočet.

V davu lidí ho nejdřív nikde neviděla, ale nakonec ho objevila u dveří. Ve stejném okamžiku se setkaly jejich pohledy, jeho ruka vystřelila do výšky a mávala.

Diana zrychlila kroky, omluvila se, když nechtěně vrazila do muže s vozíkem, a propletla se skupinou Japonců, kteří radostně drželi kamery zaměřené na tabuli příletů.

Čím blíž přicházela, tím víc jí připadalo, že se pan Green od jejich posledního setkání před pěti lety podstatně nezměnil. Zatím mu mohlo být šedesát let, ale jeho dokonale učesané vlasy měly jen nepatrné stříbrné nitky a urostlé tělo nevykazovalo ani gram tuku navíc. Lodenový plášť, který měl přehozený přes ruku, byl tak dokonale ušitý, že by mohl být snadno považován za bohatého obchodníka.

Taková je teta Emmely, pomyslela si Diana smutně. Dokonalost ve všech věcech. V panu Greenovi, který žil v domě Tremaynů teď už téměř třicet let, našla dokonalého pomocníka.

„Vítejte srdečně v Londýně, jsem potěšen, že vás zase vidím, paní Wagenbachová.“

Jeho stisk ruky byl stejně teplý a srdečný jako jeho úsměv. Diana si bezděčně pomyslela, jestli nemá novou přítelkyni, když jeho poslední už před několika lety zmizela s nějakým námořníkem.

„Taky mě těší, že vás vidím, pane Greene,“ odpověděla Diana upřímně, protože z něj vyzařovalo něco uklidňujícího. Teta ještě žije, našeptával jí hlas v zátylku. Ještě není příliš pozdě. „Měl jste cestou silný provoz?“

„Všechno šlo velmi dobře, madam,“ odvětil zdvořile. „Měl jsem štěstí, že jsem našel místo k zaparkování, sice trochu dál, ale je možné, že se tam dostaneme jakžtakž v suchu,“ ukázal na obrovský deštník pod paží.

Dianě přelétl po tváři úsměv. Bylo zbytečné snažit se konverzovat s panem Greenem, sotva přijela. Teprve po několika dnech se nechával strhnout k tomu, že s ní prohodil pár osobních slov.

Venku je čekal prudký déšť, který některé cestující donutil běžet i s těžkými zavazadly, jako by jim šlo o život. Tím neovlivněn otevřel pan Green deštník a držel ho nad ní.

„Půjdeme, madam?“

Pro Dianu bylo obtížné udržet stejný krok s mužem, který měl dobře o dvacet centimetrů delší nohy, a současně se ještě vyhýbat kalužím, které se okamžitě na zemi vytvořily.

Nakonec se zastavili před velkou černou limuzínou, 98 Bentley Brooklands. Znala vůz z dřívějška, ale i po tolika letech vypadal velmi zachovale. Emmely se limuzínou zřejmě nechávala vozit jen výjimečně. Že by vůz používal pan Green ke svým soukromým jízdám, o tom Diana pochybovala, na to byl příliš korektní.

Pan Green jí s úsměvem odebral tašku a otevřel dveře. Když nastoupila, naložil její zavazadlo do auta.

Když elegantně vklouzl na místo řidiče, na ramenou a klobouku se mu třpytily kapky deště. Pak se k ní obrátil: „Předpokládám, že budete chtít jet rovnou do nemocnice?“

„Ano, to bych ráda,“ odpověděla Diana. „Už jste se stačil dozvědět trochu víc?“

„Bohužel ne, protože nejsem příbuzný. Lékař z pohotovosti, který mě považoval za jejího syna, mi ostatně řekl, že to byl záchvat mrtvice, po němž jí ochrnuly nejen obě paže, ale i nohy. A kdybych si prý nevšiml, že se nemůže ze svého křesla zvednout, pravděpodobně by ještě v noci zemřela.“

„To bylo od vás jako vždycky velmi pozorné,“ podotkla Diana, protože nic jiného ji nenapadlo. Co se k tomu taky dalo říct?

Když se připoutala, nastartoval pan Green motor, spustil stěrače a o chvíli později se zařadili do pulzujícího londýnského městského provozu.

Nemocnice St. Jamese vyzařovala onen sterilní chlad, který návštěvníkovi bezděčně sevře žaludek, jakmile projde jeho dveřmi. Diana už častěji uvažovala, proč místa, kde začínají lidské životy, kde se zachraňují nebo končí, musí být tak nepříjemná, tak hrozivá.

I přívětivá sestra v recepci, která ji požádala, aby se ještě jednou ohlásila před oddělením intenzivní péče, na tom nic nezměnila. Budova páchnoucí dezinfekčními prostředky působila dojmem, jako by chtěla z každé živé duše vysát všechnu sílu.

Ráda by požádala pana Greena, aby ji doprovodil, ale ten se už před půl hodinou odporoučel. Musí ještě něco zařídit, aby splnil slib, který dal madam, vysvětlil jí. „Počkám na vás dole ve foyeru, včas se vrátím.“

Diana ho nechala odejít a teď kráčela mezi pilným pečovatelským personálem v různobarevných služebních uniformách k velkým skleněným dveřím s nápisem Emergency Room. Než k nim došla, dveře se otevřely před nemocničním lůžkem, které dva sanitáři vytlačili na chodbu. Bělovlasý pacient nebyl mezi polštáři a přikrývkami téměř vidět, u nohou mu pracoval přenosný dýchací přístroj. I když Diana pečovatele pozdravila, nevšímali si jí, ale dál se bavili o fotbale, který se hrál o víkendu.

Otevřenými dveřmi viděla prázdnou chodbu, která ji vybízela, aby vklouzla dovnitř. Ale to se přece jen neodvážila. S bušícím srdcem a staženým žaludkem přejížděla pohledem po kachlových stěnách, které byly v pravidelných odstupech přerušené dveřmi. Za jedněmi z nich leží ona, za kterými? Zdalipak mě pozná? ptala se v duchu sama sebe.

„Mohu vám nějak pomoct?“

Diana se vyděsila. Ve svém zamyšlení si nevšimla, že se za ní objevil lékař. Mohlo mu být tak čtyřicet let a vypadal jako Pákistánec, mluvil ale bez akcentu. Na jmenovce na plášti si přečetla, že se jmenuje dr. Hunter.

„Ano, promiňte, jmenuji se Diana Wagenbachová a chtěla bych jít k Emmely Woodhousové, která sem byla už včera přivezena.“

„Jste s ní příbuzná?“ zeptal se lékař a Diana přikývla.

„Pojďte se mnou.“

Lékař ji odvedl do sesterny a dal příkaz ženě v růžové uniformě, aby ji zavedla na pokoj devět.

Sestra přikývla, odložila podnos s léky a šla k ní, zatímco doktor už spěchal dál po chodbě.

„Vy jste vnučka?“ zeptala se sestra, načež Diana pro jednoduchost přikývla. Kromě toho ani nevěděla, jestli je ještě počítána za příbuznou nebo zdali by sestra pochopila komplikované vztahy v jejich rodinné historii.

„Dobře, tak mě následujte.“

Procházely kolem dveří, za nimiž bylo slyšet pípání kontrolních přístrojů, do zadní části chodby, kde taky zmizel doktor Hunter. Před pokojem, jehož dveře byly zavřené, se zastavily. Sestra otevřela malou skříňku vedle místa pro akta pacientů. Než na ně mohla Diana pohlédnout, vtiskla jí do ruky světle modrý balíček.

„Tohle si prosím oblékněte. Vaše babička musí být chráněna před infekcí. Vedle mrtvice dostala i zápal plic.“

„Tak rychle?“ otázala se Diana, které okamžitě hlavou prolétly hororové zkazky o nemocničních bakteriích.

„Pravděpodobně přechozená chřipka. Když sem byla přivezena, ukazovala zřetelné symptomy. Kdyby nebylo mrtvice, zřejmě by se na zápal plic ani nepřišlo.“ Sestřin hlas zněl rozladěně. To bys byla taky, kdyby ti někdo vyčítal, že svou práci neděláš dobře, pomyslela si Diana.

„Až budete oblečená, dezinfikujte si ruce. Kdybyste případně nemocniční pokoj opustila, musíte celou proceduru při návratu zopakovat.“

Diana neměla v úmyslu někam chodit.

„Smíte zůstat půl hodiny, rozhodně ne déle,“ vysvětlila jí dále sestra, zatímco se snažila zavázat jí na zádech tenký modrý plášť, což se ukázalo jako nijak snadný úkol. „A prosím mluvte tiše a snažte se ji nerozčílit.“

Samozřejmě napochoduju s bubnem a trumpetou do nemocničního pokoje! Diana potlačila vztek, poděkovala za pokrývku hlavy, kterou jí sestra podala, a ujistila ji, že se bude držet pravidel. Když si uvázala pokrývku přes vlasy a chránič úst před tvář, směla konečně vstoupit.

I když se na to zatím vnitřně vyzbrojila a měla zkušenosti s tím, jak vypadají těžce nemocní – její matka zemřela před devíti lety na rakovinu – byl pro ni pohled na Emmely šokem.

Rusé vlasy byly vybledlé jako vlna, která byla příliš dlouho vystavena slunečním paprskům. Kulatou tvář měla vpadlou, pod očima temné stíny. Z lehce otevřených úst jí unikal chrčivý dech. Naprosto ochrnuté ruce měla pro jistotu zafixované obvazy. Diana zděšeně zjistila, jak Emmely zhubla. Zřejmě ji soužily ještě jiné neduhy než jen mrtvice.

Bojovala se slzami, když tiše přistoupila k posteli, obklopené přinejmenším půl tuctem přístrojů, které v určitém rytmu tiše pípaly.

„Teto Emmely?“ promluvila tiše, když se sklonila nad tváří nemocné. Žádná reakce. Byla vůbec schopná něco slyšet? Sestra zatím odešla, už se jí nemohla na nic zeptat.

„Teto Emmely?“ opakovala teď trochu hlasitěji, přičemž se musela ovládat, aby se nerozplakala.

„Diana?“

I když Emmely mluvila velmi tiše, bylo jí dobře rozumět. Nekonečně pomalu otočila hlavu směrem, odkud zaslechla své jméno, pak otevřela oči.

„Ano, jsem tady, teto.“ Diana už chtěla uchopit její ruku, ale pak si uvědomila, že by tam nic necítila, a tak ji jemně pohladila po vlasech. Cítila při tom, jak jí žhne čelo.

„To je dobře, že tě ještě jednou můžu vidět,“ zašeptala Emmely a upřeně na ni hleděla. „Ty jsi za poslední léta ještě zkrásněla, stejně jako tvá babička Beatrice. Ona byla taky překrásná, když se z té bídy trochu zotavila.“

Diana potlačila vzlyk, nemohla ale zabránit tomu, že jí slzy tekly po tvářích. „Ty jsi taky překrásná, teto.“

„Výjimečně ti to věřím,“ odvětila Emmely, která byla pro svůj humor v sousedství tak oblíbená. „Ale proč tedy pláčeš? Vypadám skutečně tak hrozně?“

Diana zavrtěla hlavou. „Ne, to jen…“

„Protože se blíží můj konec?“ Po tváři jí přelétl úsměv. „Ach holčičko, pro každého dřív nebo později přijde loučení. Měla jsem dlouhý život, ne vždycky šťastný, jak víš, ale byl dlouhý, a měla jsem možnost trochu odčinit vinu, která leží na naší rodinné větvi.“

Vinu? Diana udiveně zvedla obočí. Jakou vinu by měla mít tahle přívětivá a laskavá žena? Nebo její rodina?

„Třeba na onom světě konečně potkám Grace, ženu, která jistým způsobem určila i můj život, i když jsem se s ní osobně nikdy nesetkala,“ pokračovala Emmely a na čele se jí objevily kapky potu.

Diana by jí nejraději řekla, aby si nejdřív odpočinula a šetřila síly, ale už dřív Emmely nikdy neposlechla. Na tom se jistě ani teď nic nezměnilo.

„Povím jí, že její láska stále ještě nese plody a že jsem udělala všechno, abych dosáhla odpuštění pro Victorii. Mrtví vědí, jakou vinu na sebe lidé naložili…“

Záchvat kašle způsobil, že se přístroje děsivě rozpípaly. Diana zděšeně ustoupila, a už chtěla volat sestru, když se všechno zase samo od sebe uklidnilo.

Se zasténáním klesla Emmely do polštářů. „Nad naší rodinou leží stín tajemství. A to tajemství Grace neznala.“ Když opět otevřela oči, působil její pohled zasněně, jako by v dálce viděla ženu, která zemřela ještě před válkou. „Moje babička měla kvůli tomu hrozně špatné svědomí.“

Její dech byl teď trhaný, jako by ji slova strašně namáhala.

„Bohužel ti nemůžu říct, oč přesně šlo. Vždycky jsem měla podezření, že moje matka věděla trochu víc, ale nikdy mě do toho nezasvětila. Jediné, co mi na smrtelné posteli prozradila, bylo, že tajemství babičky Victorie má být odhaleno teprve tehdy, až už jen jedna z nás zbyde na živu. Ty jsi poslední odnož naší rodiny, protože já bohužel nikdy neměla děti. Takže teď nastal ten čas.“

Dianě se sevřel žaludek. Ano, jistě, je poslední. Potomstvo Tremaynů nebylo početné – a navíc to byly samé ženy, takže už původní jméno dávno zmizelo z análů.

„Ve staré pracovně je ve středním regálu tajná skrýš. Klíč už za časů mé matky zmizel, ale nemělo by být těžké dát zhotovit nový. Vezmi, co tam leží, a udělej s tím to nejlepší. Slož nitky historie do celku.“

K pokoji se přiblížily kroky. Zřejmě čas návštěvy vypršel a nyní přichází sestra, aby jí to připomněla.

Emmely na ni zírala široce rozevřenýma očima. Z levého oka jí stekla slza. Slza od srdce, jak její matka vždycky říkala. „Slib mi, že všechno najdeš a opět složíš dohromady. Grace a Victoria…“

„Slečno Wagenbachová?“

Sestra stála ve dveřích, neúprosná jako dozorci ve vězení.

„Půlhodina hned uběhne. Rozlučte se, prosím, my teď vaši babičku musíme hned převézt jinam.“

Diana přikývla a čekala, dokud sestra zase nezmizela. Pak se znovu sklonila nad Emmely a políbila ji na čelo. „Slibuju, dám všechno dohromady.“

Nato se její teta spokojeně usmála. „Ty jsi opravdu milá holčička, která si zaslouží všechno štěstí světa. Až vyřešíš naše tajemství, sama najdeš mír, tím jsem si jistá.“

Pak Emmely ospale zavřela oči.

„Zítra zase přijdu,“ slíbila Diana a ještě jednou ji pohladila po vlasech. Jestli teta slyšela její slova, nevěděla, protože když se vzdálila od postele, už zase usnula.

Pan Green čekal v hale, jak slíbil. Diana si rychle setřela z tváře slzy, kterým se už při odchodu nebránila. Její tváře sice zrádně žhnuly, ale to bylo přece jen lepší než v přítomnosti někoho druhého plakat, jako by byla malé dítě.

„Ach, paní Wagenbachová!“ Pan Green složil noviny, s nimiž si krátil čas, a zvedl se. „Smím se zeptat, jak se madam daří?“

„Mluvila jsem s ní,“ sdělila mu Diana statečně. „Ale je na tom hodně špatně. Sestra říkala, že navíc má zápal plic, se kterým se potýkala už celé dny.“

„To je mi líto. Jestli už byla vaše teta nemocná, tak to na sobě nedala znát.“ Pan Green působil zkroušeně. Jeho úkolem bylo vést domácnost a zdravotní stav jeho paní se ho netýkal, pokud mu sama něco neřekla nebo si sám nevšiml, že je nemocná. Emmely však byla odjakživa mistr v zastírání.

„Ano, tak je to.“ Dianin krátký úsměv zněl spíš jako vzlyk.

„Jak vidíte, ukazuje se Anglie dnes ze své nejlepší stránky, co se vlhkosti vzduchu týče,“ poznamenal pan Green ironicky, když elegantně vzal ze stojanu deštník. Déšť sice trochu zeslábl, ale stále ještě nebylo ve výhledu slunce. „Chtěla byste cestou něco sníst, madam?“

„Ne, děkuji, bylo by dobré, kdybychom hned mohli jet domů.“

Domů. Teprve když prošla dveřmi nemocnice, napadlo ji, jak samozřejmě toto slovo používá v souvislosti s domem Tremaynů. Jako by její život v Berlíně neexistoval.

3

Zatímco se londýnské rychlostní ulice s hustým provozem pozvolna proměnily ve venkovské silnice lemované šípkovými keři a alejemi stromů, potýkala se Diana s obrazy v hlavě, které vyvolalo sonorní brumlání motoru.

Viděla Emmely jako padesátiletou, když se skláněla nad její dětskou postýlkou a láskyplně ji hladila po vlasech. O pár let později se zaměstnaně míhala kolem ní, když seděla u kuchyňského stolu a kreslila. Všechny prázdniny trávila u ní v Anglii, protože to její matku, která v osmnácti letech odešla do Německa, neustále táhlo na místo, kde se narodila.

Tu představu vystřídal obraz šedesátileté Emmely, která hrdě a elegantně oblečená seděla v kostele při Dianině konfirmaci. Ostatní hosté ji zvědavě a obdivně pozorovali. Podruhé přijela do Berlína, když už jí bylo hodně přes sedmdesát, aby blahopřála Dianě k diplomu. To se na ní ještě nepoznalo, že jí čas pozvolna ubírá síly.

Při Dianině poslední návštěvě už ji poznamenal záchvat mrtvice, ale přesto neztrácela odvahu. Tehdy jí Diana hrdě sdělila, že si společně se svou kolegyní ze studia otevřela právnickou kancelář. Když její otec přišel o život při autonehodě a matka podlehla rakovině, byla to Emmely, která stála Dianě po boku. Když hrozilo, že ji smutek přemůže, pozvala ji do Anglie a Diana u ní strávila celé léto.

Pak vstoupil do jejího života Philipp, on a kancelář byli v následujících letech hlavním důvodem, že se tetě Emmely jen zřídka ohlásila a už se neukázala, čehož teď hluboce litovala. Byla tady vždycky pro mě, pomyslela si. A já ji zanedbávala.

Smutek se mísil do vzteku na Philippa. Možná bych tu byla častěji, kdyby jeho nebylo…

Ale Diana věděla až příliš dobře, že kdyby nepotkala Philippa, byl by prostě na jeho místě někdo jiný. Možná lepší, ale pravděpodobně by se o něho rovněž starala víc než o tetu v Anglii.

„Hned budeme na místě, madam,“ oznamoval pan Green, jako by chtěl za každou cenu zabránit, aby nepřišla o první pohled na dům.

Z malé vyvýšeniny, ke které se blížili, se dala přehlédnout téměř celá usedlost, která se skládala z elegantního dvouposchoďového panského domu, zahradního domku a stájí.

Kdysi patřila usedlost, postavená v blízkosti Temže, nechvalně proslulému šlechtici, který byl zapletený do spiknutí proti Alžbětě I. V sousedství údajně žil rovněž nechvalně proslulý šéf špionáže Alžběty, Sir Francis Walsingham. V sedmnáctém století obdržela rodina Tremaynů majetek od krále Karla II. Od té doby udržovali potomci rodiny dům při životě a podařilo se jim neudělat z něho muzeum.

Dům Tremaynů vypadal v tomto kalném pozdním odpoledni jako zmoklý pes, který si kajícně lehá k nohám svého pána a hledí na něho úpěnlivýma očima. Ze všech arkýřů, střechy a okapových rour voda jen crčela, odpadní strouha vedle schodiště se ji marně snažila pobrat.

Když pan Green zastavil limuzínu na rondelu s vodotryskem uprostřed, sáhl po deštníku, který odložil na zadní sedadlo.

„Počkejte, madam, dovedu vás ke dveřím.“

Než stačila namítnout, že ten malý kousek přeběhne a nerozpustí se jako kostka cukru, už byl vedle ní a otevřel jí dveře vozu. Přes rameno nesl její tašku, na kterou by už málem zase zapomněla.

V hale si Diana na okamžik představovala, jak to tu asi vypadalo dřív, v dobách Grace a Victorie.

Touto dobou byla jistě na nohou celá armáda služebnictva, spěchajícího splnit svému panstvu každé přání. Tu a tam tehdejší pan Green dohlédl, aby všechno bylo, jak má být, a zeptal se na přání svého pána, zatímco v kuchyni bylo slyšet řinčení hrnců a nádobí.

Trochu z bývalé činorodosti zřejmě zdi do sebe nasály a akumulovaly ji. Proč by ji to jinak teď právě napadlo.

„Váš pokoj jsem už připravil,“ oznámil pan Green, když téměř nehlučně zasunul deštník do kovového stojanu vedle dveří. „Kdybyste mě ráčila následovat.“

Diana chtěla namítnout, že sama vynese tašku nahoru, ale pan Green už s ní byl na schodišti. Možná bych se měla prostě odevzdat pocitu, že je o mě postaráno, pomyslela si, když zdolávala mramorové schody, které byly protkané jemnými trhlinami, ale přesto neztratily nic ze své pevnosti. To by bylo jednou něco docela jiného po všech těch měsících, kdy ji Philipp zanedbával.

Důvěrně známé štukové ornamenty, které rámovaly obrazy dávných lidí, vrzání prken podlahy v druhém poschodí a pach starých tapet ji okamžitě vrátily do jejího mládí, kdy se jí problémy dospělých ještě vůbec netýkaly. Láskyplně přejela rukou po těžkém zlatém rámu obrazu, který znázorňoval scénu ze zdejšího parku. Pod smutečními vrbami, které lemovaly malé jezírko, seděly při pikniku dvě mladé dívky vedle své matky.

Vzhledem k době vzniku kolem roku 1878 musely být ty děti Grace a Victoria, poslední, které od narození nosily příjmení Tremayne. Menší z nich, Victoria, Emmelyina babička, seděla před malým malířským stojanem, zatímco starší vázala květinový věneček. Jejich matka ve světle zelených šatech zdobených krajkami a hedvábnými květinami seděla mezi nimi jako královna.

Diana měla vždycky ráda tenhle obraz, který dík realismu působil jako okno do daleké doby. A i nyní by se ráda zastavila, aby ještě chvíli pozorovala dívky a jejich matku. Ale pan Green už byl u dveří.

Diana okamžitě ucítila, že byl její pokoj renovován. Pach moderny se mísil jako nevítaný host do zatuchliny uplynulých dnů. Naštěstí dopadly opravy velice diskrétně. Vybledlá květinová tapeta, která byla jinak ještě v opravdu dobrém stavu, byla přetřená průsvitným lakem, který ji měl zřejmě uchovat ještě pro další roky. Jedna postranice postele byla vyměněna, což se ale nepoznalo na rozdílu v rudohnědé barvě, ale podle struktury dřeva – nové postranici prostě chyběly dírky červotočů. Vítanou novinkou byl měkký koberec, který přímo zval k tomu, aby se po něm chodilo bosky. Barevně se dokonale hodil k nábytku, ale byl příliš čistý, aby mohl patřit do jiné doby.

Přímo nábožně šla Diana ke krbu. Oheň v něm hořící odebíral vlhkost ze vzduchu a trochu mírnil chlad deštivého dne, který pronikal vysokými okny. Jako dítě tu ráda sedávala, pozorovala tanec plamenů a snažila se spočítat jiskry, jež vylétaly při prasknutí polena.

„Pokud byste chtěla, donesu vám čaj sem nahoru,“ vmísil se do útržků jejích vzpomínek mírný hlas pana Greena.

Diana zavrtěla hlavou. Po všech událostech dne neměla chuť sedět sama v této místnosti, kde by duchové Tremaynů vedly šeptavé rozhovory, jakmile by pan Green odešel.

„Jen si rychle vybalím své věci a pak sejdu dolů do kuchyně. Předpokládám, že teta už nezaměstnala žádnou kuchařku.“

„Ne, už několik let ne. Tohoto úkolu jsem se ujal já.“ Po tváři pana Greena přelétl úsměv, příliš krátký, aby si ho dokázala vysvětlit. Je mu trapné to přiznat? Divil se tomu, že se náročná paní, jakou byla Emmely Woodhousová, spokojila s jeho kuchařským uměním?

„Kdybyste chtěl, ráda vám pomůžu,“ nabídla se Diana. „Můžu se v lecčems obsloužit sama.“

„I když o tom nepochybuji, trvám na tom, že nepotřebuji žádnou pomoc,“ odvětil pan Green zdvořile. „Slíbil jsem madam, že vám tady připravím co největší pohodlí, a toho se budu držet.“

Když si Diana vybalila věci, což jí zabralo sotva několik minut, rozhodla se, že se trochu projde po domě, aby si osvěžila vzpomínky. Nejdřív si ovšem přečetla mail od Evy a jednoho mandanta, kterého zastupovala, odpovědět ale mínila až později. Evě zavolala už ráno, aby se dozvěděla, co nového se událo ve firmě. Že se neozval Philipp, tomu se nijak nedivila, i když ji to nějak zklamalo. Možná si jejího zmizení ještě ani nevšiml.

Potlačila znovu probuzenou zlost na něho a vyšla na chodbu, která na ni jako dřív působila trochu tajemně. Vrzání prken pod nohama, které by ji v novějších domech rušilo, tady znělo jako hlasy starých přátel, kteří ji vyzývali, aby je navštívila.

V horním poschodí byla vedle jejího pokoje a podobně zařízeného hostinského pokoje ještě knihovna, kam se o prázdninách v deštivém počasí uchylovala se starým svícnem, i když tu byla všude zavedená elektřina. Nedbala na napomínání Emmely, že si při špatném světle ničí oči, protože nic nebylo krásnější než při světle svící listovat ve staré, většinou ilustracemi zdobené knize a představovat si, že žije v jiné době.

Když byla Emmely po mrtvici odkázána na pojízdné křeslo, byla její ložnice přestěhována dolů. Pan Green napsal tehdy Dianě obšírný dopis, v němž jí vysvětlil, jaká opatření provedl, aby její tetě umožnil žít co nejpohodlněji.

Najednou si připomněla tichý Emmelyin hlas.

Ve staré pracovně je ve středním regálu tajná skrýš…

Jako by ucítila v týle ledový dech, krátce se otřásla, než ji znovu upoutal pohled na obraz s rusovlasými dívkami a jejich majestátní matkou.

Tajemství. Existuje tady vůbec nějaké tajemství?

Teta Emmely byla možná slabá a nemocná, ale její rozum připadal Dianě jasný. Nepůsobila nijak zmateným dojmem, když ji pověřila, aby propátrala rodinou historii a našla její tajemství.

Když došla dolů, odsunula hledání ve staré pracovně na pozdější dobu a směřovala ke kuchyni, lákána výraznou čajovou vůní. Když vešla, pan Green stříbrným nožem krájel zákusek, který právě vytáhl z trouby kamen.

Je zřejmě mužem mnoha talentů, pomyslela si Diana s úsměvem. Škoda že je o dvacet let starší než já, jinak bych možná u něho zkusila své štěstí.

Plně soustředěný na svou činnost pan Green nejdřív nezjistil, že Diana stojí ve dveřích a pozoruje ho. Teprve když se narovnal, aby přendal koláč na podnos, uviděl ji.

„Ach paní Wagenbachová,“ řekl, aniž přerušil svou činnost. „Mám právě hotový čaj.“

„Vzpomínáte si ještě na dobu, kdy jste mi říkal slečno Diano?“ prohodila, když usedla na jednu z masivních kuchyňských židlí. I když byl nábytek poměrně nový, přece jen vyzařoval ještě šarm raného devatenáctého století, kdy panské sídlo zažívalo své zlaté časy.

Pan Green se usmál. „Tehdy jste neustále chtěla vědět, proč se mi neříká jako všem sluhům z televizních seriálů James.“

„A vy jste vždycky se svým křestním jménem dělal velké tajnosti.“

„A tak to zůstává dodnes. Musíte se zeptat své tety, jestli se ho chcete dozvědět,“ pravil, když jí obratnými pohyby, které prozrazovaly letitý cvik, servíroval čaj a kousek koláče.

„Proč vlastně?“ zeptala se Diana, když do sebe nasávala skvělou vůni. Trochu to v ní uvolnilo napětí, které v sobě cítila od návštěvy v nemocnici.

„Každý člověk potřebuje nějaké tajemství, nebo snad ne? To mé je křestní jméno, které zná jen madam a moje partnerka. A přirozeně lidé z ohlašovacího úřadu.“

Dianě připadlo příliš jednoduché, aby se ho teď zeptala na jeho partnerku, s čímž většinou taky dělal tajnosti. „Nevíte něco o tajemství Tremaynů, pane Greene?“ otázala se proto, když ochutnala čaj a okamžitě poznala, že je to Ceylon.

Že se pan Green na zlomek vteřiny zarazil, pokládala za dobré znamení.

„Dům má jistě mnohá tajemství,“ odpověděl vyhýbavě. „Já jsem jen muž, který ochraňuje jeho vnější slupku. Co se nachází ve zdech, kdoví?“

„Teta mluvila o nějakém tajemství, když jsem byla u ní,“ pokračovala Diana, protože jí Emmely neřekla, aby o tom s nikým nemluvila. „Přikázala mi, abych se porozhlédla ve staré pracovně. Upřímně řečeno už jako dítěti mi to místo nahánělo strach, bylo to, jako by všichni muži téhle rodiny na mě shlíželi a divili se, že existuje žena, která se odvažuje tam vstoupit.“

Tentokrát zachoval pan Green nehnutou tvář. „V té místnosti pracovaly ženy už od dob paní Victorie. Pokud vím, nedovolily ani pozdější paní domu svým manželům vstup do této místnosti. Ani madam ne.“

„Ale manžel tety Emmely přece padl ve válce.“ Že se potom už neprovdala, Dianu vždycky udivovalo, ale zřejmě přece jen tu a tam ještě existovala ona láska, která přetrvá smrt a prostě neodvane jako listí v podzimním větru.

„I kdyby potom ještě existoval v jejím životě nějaký muž, neměl by přístup do pracovny,“ ujišťoval ji pan Green, očividně trochu hrdý na to, že on tam beze všeho může chodit. „Po onom údobí, kdy rodina žila v cizině, se muselo stát něco, co proměnilo vládu mužů v matriarchát.“

„Možná okolnost, že se rodily jen dívky?“ poznamenala Diana trochu posměšně a zakousla se do koláče, který vyvolal v jejích ústech přímo explozi chutí.

„Jistě.“ Po tváři pana Greena přelétl tajemný úsměv, když si stahoval rukavice. Něco tu je, pomyslela si Diana. On něco ví, ale zřejmě mu Emmely zakázala, aby o tom se mnou mluvil.

„Posaďte se ke mně, pan Greene,“ vyzvala ho, když se chystal zase odejít po své práci. „Je už přece po páté hodině, vozil jste mě, uklidil dům a udělal všechno pro mé pohodlí. Myslím, že si zasloužíte přestávku.“

Zahlédla krátce v jeho očích odmítnutí, ale pak si přece jen dal říct a posadil se ke stolu.

Po čaji, když šero začalo zahánět kalné odpoledne, sebrala Diana všechnu svou odvahu a přešla po šachovnicových dlaždicích chodby k velkým křídlovým dveřím, za nimiž by návštěvník mohl očekávat větší prostor než spíš skromnější rozměry, které měla pracovna rodiny Tremaynů.

I když lampy, které lemovaly stěny, zatím byly všechny elektrické, zachovaly si vzhled dřívějších plynových svítilen, což dávalo Dianě pocit, že skutečně cestuje v čase zpátky. Jako dítě se trochu tohoto místa bála, a chodila sem proto jen tehdy, když nebyla Emmely nikde jinde k nalezení. Většinou pak teta seděla za psacím stolem a něco psala.

Přede dveřmi se zastavila, položila ruce na obě dveřní kliky a cítila ozdoby v chladném kovu. Pak je stiskla – a ocitla se na konci 19. století. Za těžkým mahagonovým psacím stolem, pro tu dobu typickým, byla odpovídající židle, jejíž kožené polstrování bylo upevněno hrubými nýty do dřeva. Zelené stínítko zahnuté lampičky bylo stejně zbavené prachu jako tlustá, na okrajích trochu poškrábaná skleněná deska, která chránila drahocenné intarzie před opotřebením a skvrnami.

Otevřela stříbrný kalamář v domnění, že bude dávno vyschlý, ale lesknoucí se hladina černého inkoustu ji překvapila. Po tváři jí přelétl úsměv. Jako vždycky myslel pan Green na všechno. Jeho péči zřejmě taky vděčila za blok, který jako by se vkradl do minulosti z dnešních dnů. Pravděpodobně počítal s tím, že si bude chtít něco poznamenat.

Když se obrátila ke střednímu knižnímu regálu, pocítila zvláštní svrbění v žaludku. To tajemství, pomyslela si.

Chci to všechno vědět?

Ano, to chtěla. Už jako malému dítěti jí vadilo, že za smrtí její babičky jako by byla postavená zeď, která skrývala vzdálenější minulost. Přirozeně znala jména předků, písmena na zažloutlém papíře, obohacená krátkými životními daty, která však neodkrývala nic o životě osob.

Teď mám jedinečnou možnost dozvědět se něco o naší rodině. A Emmely odškodnit za ztracené roky.

Opatrně brala z regálu jednu knihu po druhé, odkládala je na psací stůl a přitom dbala na to, aby svazky nedávala příliš blízko ke kalamáři.

Když v první řadě regálu, kterou považovala za střed, nic nenašla, objevila v druhé řadě skutečně pod tapetou malá dvířka, jejichž existenci prozradila jen klíčová dírka a temný zářez.

Díky knihám, které tapetu se vzorem paisley chránily před světlem, byly tu barvy ještě tak jasné jako v den, kdy byla tapeta nalepena na zeď. Krátce jí prolétlo hlavou, že tento vzor musel být tehdy posledním výkřikem módy, protože z Indie ho nepřivezl nikdo jiný než královna Viktorie. Pak přejela prstem po zářezech a snažila se sponkou, kterou vždycky měla na některém kousku oděvu, otevřít malá dvířka.

Jak Emmely upozornila, byla tajná schránka zamčená. Jemné škrábance na okraji prozrazovaly, že už se někdo snažil dovnitř vloupat, ale tato schránka byla skutečně dobrá práce a zřejmě by nevydala své tajemství ani pak, kdyby byl dům jednoho dne zbourán.

Proč se nikdo nepokusil získat náhradní klíč, uvažovala. Škrábance musely pocházet od zlodějů, kteří se snažili dostat k obsahu schránky, protože si zřejmě mysleli, že se tam uchovávají rodinné šperky.

Když se Diana s povzdechem odvrátila, v hlavě už s čísly možných zámečnických služeb, padl její pohled na knihu, která vyčnívala z řady – jako voják, který se zapomněl zařadit. Přímo nemožné v úzkostlivém pořádku tak stavěném na odiv. Nebo to byl úmysl? Zanechala jí tu Emmely nějakou stopu? Ale jak by to mohla sama udělat se svýma ochrnutýma rukama? Byl tedy pan Green přece jen do věci zasvěcený?

S bušícím srdcem vytáhla svazek v zeleném obalu s vybledlými zlatými písmeny. David Copperfield Charlese Dickense. Vydání z roku 1869. Když knížku otevřela, nepronikl jí do nosu jen pach prachu, ale najednou vypadlo něco, co tam bylo mezi stránky vloženo zřejmě teprve před nedávnem – jinak by se to tak snadno neuvolnilo z velmi zachovalé knížky. Nebyl to nijak nový papír, který skončil na koberci.

Když složený papír zvedla, zjistila, že je to telegram, který byl podán 15. října 1886. Zatímco ho četla, proměnila se místnost kolem ní a odnesla ji jako tichého pozorovatele do časů jejích předků…

Henry Tremayne s povzdechem hleděl z okna. Už celé dny lilo jako z konve a konec potopy byl v nedohlednu. V kalužích na cestě vytvářely dešťové kapky bubliny, což podle starého úsloví ohlašuje ještě víc deště.

Počasí se ostatně dobře hodilo k jeho náladě. Už před několika dny musel uznat, že dokáže zachovat jen jedno sídlo své rodiny. Rozhodnutí by pro něho vlastně nemělo být nijak těžké, protože skotský zámek se mu beztak nikdy skutečně nelíbil. Byli tam nanejvýš dvakrát nebo třikrát po svatbě. Jeho jediným spojením se zámkem byly dopisy tamního správce, které dostával každý měsíc a které ho zpravovaly o stavu majetku.

Ale pro jeho ženu byl zámek srdeční záležitostí, a protože ji miloval a nechtěl ji rozzlobit, nemohl jí jen tak lehkovážně oznámit, že budou muset zámek kvůli finanční nouzi obětovat. Vzdát se rodového sídla bylo naprosto nemožné, a tak byl v nesnadném postavení a s každým dnem, kdy rozhodnutí oddaloval, ho to víc trýznilo.

Zaklepání ho vyrušilo z úvah. „Vstupte!“ zvolal, narovnal se a odvrátil se od okna.

Sluha, hubený muž kolem padesátky, vešel, v ruce malý stříbrný podnos, na němž ležela obálka. „Tento telegram byl pro vás právě odevzdán, pane.“

Ještě jeden věřitel? uvažoval Henry neklidně, zatímco bral obálku a naznačil sluhovi, aby počkal pro případ, že by musel neodkladně odpovědět.

Potlačil třes rukou, sáhl po stříbrném noži na papír a rozřízl obálku. Telegram byla jen malá cedulka, ve středu přeložená, aby byla chráněna před pokusem ji prosvítit. Když spatřil strojem psaná slova, ustrnul. Telegram urazil dlouhou cestu. Kolombo, Cejlon, stálo v pravém rohu.

„Můj bratr měl smrtelnou nehodu,“ řekl polohlasně, hlas drsný zděšením. „Píšou, že se zřítil ze srázu na Adamově hoře.“ Ačkoliv se jinak nedal nikdy před jinými strhnout k citovým projevům, zakryl si rukou ústa, když četl dál. Nemohl to pochopit. Richard byl mrtvý. Tak daleko od domova ho zastihl osud.