Přeložila Lenka Faltejsková

THE BRIGHT YEARS

Copyright © 2025 by Sarah Damoff

Cover design by David Litman

Cover illustration by Young Park

Translation © Lenka Faltejsková, 2026

ISBN 978-80-249-5872-9

Pro dcery a syny,

pro rodiče všeho druhu

a také pro ty,

kdo zažívají něco těžkého.

Lítost požírá čas. Vydrž. Čas požírá lítost.

Louise Erdrich, LaRose

1958

Krčí se pod jídelním stolem a na spodní stranu desky kreslí noční oblohu. Rodiče si ho nevšímají, zrovna se hádají. Pokaždé to začne otcovou žízní. Následuje televize, matka zesílí zvuk v naději, že legrácky Wallyho s Bobrem nebo Lucy a Rickyho přehluší křik.

Na dubovém stole nad chlapcovou hlavou trůní piškotová buchta. Ta sladká vůně ho silně láká. Kvůli buchtě se snažil, poslušně spořádal všechen hrášek, a teď možná nedostane ani kousíček.

Ze zavřené ložnice rodičů se ozve zadunění. A pak zvuk připomínající hlasité tlesknutí. Rána. Matka tlumeně naléhá, co si prý o nich pomyslí pan domácí.

Chlapec na nebe tlustou bílou voskovkou přikreslí hvězdu. Kousne se do rtu, zakloní hlavu a přimhouřenýma očima si prohlíží své dílo. Teď hlavně jak tam dostat mraky, aby byly vidět. Nakonec se rozhodne zkusit na černé noční pozadí fialovou. Neklapne to. Obtáhne tedy fialové tvary na začerněném dřevě bílou. To už je lepší. Pyšně se usměje.

Po žlutém linoleu přejdou matčiny tmavomodré lodičky. Sleduje, jak se jí pohupuje zástěra, a zatvrzuje se, čeká, že se vzápětí přiřítí hlučný otec v ponožkách špinavých od trávy. Slyšet jsou však jen matčiny kroky, otevírání a zavírání skříněk a hlas June Cleaverové, která se v televizi ptá Wallyho, kam jde.

Chlapec pozoruje matčina zaneprázdněná lýtka. A náhle se před ním objeví její tvář posetá rudými skvrnami. Chytí se okraje desky stolu a skrčí se do synkova tmavého úkrytu. On zatají dech. Moc dobře ví, že kreslit po nábytku se nemá, to holé dřevo si však o barvy vyloženě říkalo.

„Zahraješ si se mnou jednu hru, broučku?“

Dítě se zamračí.

Ona se palcem jemně dotkne jeho tváře a zašeptá: „Víš, jaké tvůj táta občas dělá hlouposti, viď? Tak třeba teď hraje na schovávanou s klíči od auta. Pomůžeš mi je najít?“

„Na schovávanou?“

„Když je najdeme, vezmu tě na projížďku.“

Vykulí oči. „A to budeš řídit?“

„No teda.“ Matka nasadí rozpustilý úsměv. „Já náhodou řídit umím!“ Kdykoli předloží obětinu v podobě takového úsměvu – zvednuté koutky úst, vyhlazení zamračeného čela, záblesk bílých zubů –, v jejím synovi se vzedme touha chránit ji vší silou té bezmocné lásky, jakou děti chovají ke svým matkám. Přesně proto vyleze ze své dubové skrýše, a i když mu její hra připadá nudná, poslušně začne pátrat.

Neúspěšně prohledají všechny skříňky i zásuvky. Nic. Chlapec se zastaví a toužebně upře pohled na buchtu. Matka dlouze vydechne, opře se pevně dlaněmi o dlaždičkami obloženou pracovní desku a bradu přimáčkne ke krku. Hoch těká očima mezi ní a buchtou. Konečně se matka napřímí, zvedne bradu, uhladí si zástěru a řekne: „Tak dobře.“

Dítě dychtivě čeká, sbíhají se mu sliny.

„Když se nemůžeme projet, co třeba malá procházka?“

Synek nakrčí nos, odtrhne oči od vysněného dezertu a otočí se k oknu. „Je tma.“

A ona si opět dřepne a položí mu ruce na ramena. Takhle zblízka voní jako Palmolive. A pod oběma očima má kůži fialovou zrovna jako mraky, které nakreslil. Jeho palmolivové nebe.

Zaváhá, ale jen nakratičko. „Procházka bude fajn. Dojdi si pro tu novou bundu, co jsme koupili v garážovém výprodeji.“ Napřímí se, cosi vytáhne ze zásuvky a strčí to do kabelky.

„Vždyť přece není zima,“ namítne, nemá tuhle „novou“ bundu rád, protože je cítit psem a cigaretovým kouřem.

Ze setmělé chodby se ozve spláchnutí toalety. „Boty,“ zašeptá matka. „Honem.“

Chlapec se ohlédne do chodby, pak se podívá na buchtu, na své voskovky na linoleu, načež si obuje boty a následuje matku zadními dveřmi ven.

Potřebuje pomoct s tkaničkami, ona ho však pobízí ke spěchu. Vede ho přes sousedovic zahradu. Kolem pasu má pořád uvázanou zástěru potřísněnou kapkami od horké omáčky a od oleje. V křoví něco zašustí. Chlapec se zachvěje a uvědomí si, že měla matka pravdu – je zima.

Zatímco si razí cestu mokrou trávou, připomene jí: „Říkala jsi, že k Thompsonovým na zahradu bez jejich dovolení nikdo nesmí.“

„Mně to dovolili.“

Tentokrát jí nevěří.

Pokouší se nezakopnout o rozvázané tkaničky. Uvědomí si, že ho tlačí plný močový měchýř. Spustí ruku a drží ji na poklopci, protože jdou dál a nezastavují. I v tom slabém světle měsíce vidí na matčině tváři podlitinu připomínající zelenožlutý plamen. Matka ho vede pěšinou pryč od silnice.

Po nějaké době bezbarvě pronese: „Tvůj táta jen potřeboval –“

„Nenávidím ho!“ Ten výlev ho překvapí stejně jako ji. Doma by se na to neopovažoval ani pomyslet, ale tady venku, v tom mrtvém tichu, je to jiné. Je jiné, když se usilovně noříte hloub a hloub do noci jako do černé bažiny. Připadá si tu menší, rozčilenější a vyděšenější. Odhazuje opatrnost, tiše v něm vrčí nová divokost. Je malý, ale už má dost věčného přihlížení, jak otec matce pořád dokola ubližuje.

Ona se zastaví a sveze se do vysoké trávy, mezi klasy pučících květů vlčího bobu. Zastrčí si za ucho pramen vlasů. „Já ne.“ Dívá se kamsi za něj, pohledem pročesává okolí.

„Co?“

Vzdychne. Její dech je jako mléko, oči má mokré. „Mám tvýho tátu moc ráda,“ pronese, rozechvěle se nadechne. „Ale,“ dodá a vezme synka za ručky, svaly kolem dolního rtu jí ztuhnou a nakrabatí se, „tebe mám radši, Ryane.“

Když se rozpláče, představuje si chlapec, jak prší z tmavých mraků pod jejíma očima. Srdce se mu sevře. Pomočí se. Protože v tu chvíli pochopí, že domů se víckrát nevrátí, dokonce ani pro suché kalhoty ne. A říká si, co asi bude s librovou piškotovou buchtou. S jeho noční oblohou. A s nimi.

Část první

LILLIAN

1979

Stůl v knihovně je vratký, přenáší váhu z jedné studené kovové nohy na druhou. Měla bych si připravovat prezentaci do práce, ale nemůžu se odtrhnout od knížky V Brooklynu roste strom. Ležela na stole, u kterého pokaždé sedám.

Brooklyn kolem roku 1900 se od Fort Worthu sedmdesátých let dost liší, přesto je až překvapivě snadné se ztotožnit s malou Fanny, která zbožňuje své rodiče a nevnímá jejich nedostatky, šetří pence a nevnímá chudobu. Tolik mě pohltil ten proces, jak jí život postupně otevírá oči, že nejsem s to začít se zaobírat výpisky, které mi s trochou štěstí pomohou pokročit z pozice bankovní úřednice u přepážky na pozici manažerky public relations.

Rozhlédnu se po ospalé sobotní knihovně a načechrám si rozcuchané inkoustově černé vlasy. Už jsem se měla dávno objednat k holiči na novou trvalou. Znovu sklopím zrak. Ještě jednu kapitolu, pak se vážně pustím do přípravy prezentace.

O tři kapitoly později se šeptem ozve: „Lillian?“

Vzhlédnu a spatřím cizího mladého muže. Z jedenácté kapitoly mě pozorují Johnny s Katie.

„Ano?“

„Jsem Ryan.“ Dotkne se prsty své hrudi. „Byl jsem párkrát u vás v bance.“ No jistě, v práci nosíme na prsou jmenovky.

„Aha, tak, ehm, dobrý den.“

„Říkal jsem si, že jste to vy.“

Dost zvláštní, zapřádat takový rozhovor se svou bankovní úřednicí.

Ryan má tmavé rozčepýřené vlasy, na prstech skvrnky od barvy, na krku strniště a mezeru mezi předními zuby. Jeho oči jsou tak tmavé, že sotva rozeznám panenku od duhovky, je to jako hledat konkrétní strom v nočním lese. Oblečený je nevýrazně, nijak zvlášť urostlý, ale ani žádné tintítko. Něčím připomíná obálku nedoceněné knihy – přesně takové, jaké mám sklony otevírat.

V duchu nakopnu ranní Lillian, která usoudila, že líčit se v sobotu do knihovny je nesmysl. Dokonce si ani nesepnula vlasy, ale měla aspoň tolik rozumu, aby si na poslední chvíli natáhla lichotivou zelenou halenku. Uhladím si látku kolem výstřihu.

Když se teď potvrdilo, že jsem skutečně ta Lillian z banky, Ryan už zdánlivě nemá co dodat, přesto dál stojí u mého stolu.

„Hledáte místo?“ Ukážu na tři volné židle. O kus dál nějaké dítě kvílí, že nechce Kvaka a Žbluňka, ale Madeline.

„Díky.“ Odtáhne si jednu židli a posadí se i s papíry, které přinesl. Odložím Brooklyn stranou a zaměřím se na poznámky k prezentaci. Na povýšení mám slušnou vyhlídku, jen se musím pořádně připravit. Předstírám, že jsem si nevšimla pohledů, které po mně Ryan vrhá.

Nakonec se mě opět šeptem zeptá: „Na čem to pracujete?“

Než stačím odpovědět, zavrtí hlavou. „Omlouvám se, vždyť se vůbec neznáme. Teda chci říct, že,“ – odkašle si – „bych vás poznal rád.“ Tváře mu pokrývají růžové tečičky, připomínají zrnka soli.

Těch pár čtenářů, co sedí poblíž, po nás vrhá kradmé pohledy, v nichž se takřka slyšitelně ozývá psssst. Jedna paní se zpoza paperbacku dokonce zamračí. Když je člověk ponořený v omamném tichu do příběhu odehrávajícího se na stránkách knihy, i tiché špitání ruší jako troubení klaksonu. Zadívám se na Ryana a rozhodnu se prezentaci dokončit zítra. Kývnu k těm, co se pokoušejí číst. „Zakázané šuškání v knihovně na to, abyste mě poznal, rozhodně nestačí.“

Ryan zrudne a já svou nervy drásající ukázku sebedůvěry podtrhnu tím, že si posbírám věci a vstanu. Usměju se na něj a kývnu ke dveřím, padáme odsud. Podívá se mi do očí, vidím na něm ten okamžik, kdy pochopí, jak jsem to myslela. Ani se nesnaží maskovat úsměv od ucha k uchu. Spěšně následuje mého příkladu, posbírá si papíry a vyklopýtá za mnou z Fortworthské veřejné knihovny ven na nečekaně jasné slunce.

Automaticky se rozhodneme pro malou řeckou restauraci naproti přes ulici. Ještě jsem neobědvala, v břiše mi hlasitě kručí, trapas. Objednáme si gyros, teď už normálně nahlas.

Ryanovi ukápne omáčka na tričko, ale nic si z toho nedělá. Dozvídám se, proč chodí k nám na pobočku – snaží se sehnat půjčku, aby si v centru mohl otevřít uměleckou galerii. Tvrdí, že si mě všiml, jakmile poprvé vkročil do banky. Odbudu to smíchem, říká to však tak upřímně, že mi stejně výmluvně zčervenají tváře.

Ryan obsluhuje v Matteově italské restauraci a po nocích je chudým umělcem. Nebo vlastně naopak, protože restaurace je zaměřená na večeře, takže pracuje po nocích a chudým umělcem je za denního světla. Stěny v té restauraci zdobí jeho malby. A ze všeho nejvíc sní o vlastní galerii. Zajímám se proč.

„Co proč?“

„Proč zrovna galerie?“

„No a proč zrovna banka?“

„Nevzala jsem si přece půjčku na to, abych nějakou otevřela.“

„To je fakt. Ale stejně bych rád věděl, proč sis vybrala tuhle práci.“

Zamyslím se nad tím. „Mám ji ráda. Banka je spolehlivá, mám dobré spolupracovníky a vydělám si dost na knížky, maso, dárky pro kamarády a podobné věci.“ Na vlastní kůži jsem se přesvědčila, že takový docela obyčejný život vůbec není samozřejmost. A že za ambice se platí dost draho. „Teď ty, povídej o galerii. A o svém umění.“

„Sním o ní od té doby, co jsem jednu navštívil, ještě jako prcek. Myslel jsem si, že je to muzeum, ale pak jsem viděl, jak si odtamtud jeden člověk odnáší domů ohromný obraz s horskou krajinou. A přesně tohle lidem toužím umožnit – aby si mohli domů odnést hory.“

„A sám maluješ?“

Přikývne. „Splněný sen.“

„Jak to?“

„No už přece maluju.“ Pokrčí rameny. „To se mi splnilo. A taky fotím.“

Jsem skeptická. „Copak snad všichni malíři nesní o velkých zakázkách a výstavách ve slavných galeriích?“

„Tenhle konkrétní ne. Tlak branže se na umění podepisuje. Radši budu malovat, co chci, a k tomu si otevřu galerii, aby mohli i další malíři dělat totéž.“ Odmlčí se. „Nepotřebuju slávu, chci jen stabilní místo, kde si vydělám dost peněz na knížky, maso, dárky pro přátele a podobné věci,“ dodá s úsměvem, což mě rozesměje.

„Takže obsluhování v restauraci to nepokryje?“

„Matteo je kamarád, ale pohostinství má nevypočitatelnou povahu. Jeden večer ti kapsy umazané od omáčky přetékají dýšky a další nemáš ani vindru a navrch po tobě někdo hodí masovou kuličkou.“

Vyprsknu smíchy a sousto mi málem vyletí z úst, musím si je zakrýt ubrouskem.

Ryan si mě chvíli prohlíží. „No a co ty?“

„Co já?“

Obtáhne prstem okraj sklenky. „O čem sníš?“

Instinktivně si položím ruku na břicho, jako bych měla co v něm chránit. „Můj sen je…“ Předstírám, že o tom přemýšlím. „Další pita s hummusem.“ Napřímím se a rozhlédnu se po číšníkovi.

Ryan významně povytáhne obočí, ale pak ode mě odtrhne oči, mávne na obsluhu a naplní můj sen o hummusu.

Když spořádáme veškerý obsah červených plastových servírovacích košíčků, zůstaneme sedět pod zářivkami a povídáme si o umění, o knížkách, dokonce se zlehka dotkneme i kontur našeho dětství. Nevzpomínám si, kdy mě někdo naposledy tak pozorně poslouchal. Od mámy asi nikdo.

Vydržíme u toho stolku několik hodin.

Soumrak a zvýšený příval hostů ohlašují přesun od mrtvé odpolední směny k časným večeřím. Každého nově příchozího ohlašuje zašlý zvonek. Při příštím zacinkání zůstane ve dveřích, pod polyesterovou řeckou vlajkou a nápisem KOUZINA!, stát muž s šedivým plnovousem, jehož výhonky se mu plazí po tvářích jako šlahouny vinné révy. Může mu být stejně dobře čtyřicet jako šedesát, těžko říct. Posléze zamíří k pultu, mírně kulhá na jednu nohu a v patách se mu jako ocas papírového draka táhne odér ginu.

Pokračujeme s Ryanem v rozhovoru o obrazech, které namaloval Van Gogh během hospitalizace. Za vousatým chlapíkem se tvoří fronta, zatímco on štrachá po kapsách a sází na pult jeden niklák za druhým. Ryan se začíná ošívat. Právě vysvětluje, jak má umění sílu uzdravovat. Nicméně je čím dál roztržitější a nakonec vyhrkne: „Promiň, omluv mě na chviličku.“ Zvedne se a opustí stůl. Rozněžněle se usměju, chudák, potřeboval si odskočit a nevěděl, jak to říct.

Zatímco je na toaletách, vytáhnu z kabelky zrcátko a rychle zhodnotím stav svého obličeje a vlasů. Jsem pořád stejně nenalíčená a pořád bych potřebovala novou trvalou. Pořád ty tátovy úzké rty, máminy velké oči a moje vlastní kruhy pod očima. S povzdechem zrcátko zaklapnu. Když se Ryan vrátí, už nepůsobí tak roztěkaně. Začíná však být zřejmé, že se blíží čas opustit útočiště, na což nejsme ani jeden připravený.

Když se mě ptá, jestli si nedám dezert, objeví se u našeho stolu ten kulhavý prošedivělý chlap. Nahne se k Ryanovi, jako by mu chtěl něco pošeptat, místo toho mu zmáčkne nos a poměrně hlasitě prohlásí: „Eště jednou díky! Seš dobrej chlap!“

Než se stačím dovtípit, o co šlo, muž už těžkým krokem opouští podnik s taškou plnou jídla a drobné, které předtím skládal na pult, mu zase chrastí v kapse. Ryanovy tváře naberou odstín syrového jehněčího. Takže si předtím neodskočil na záchod.

Opřu se v židli. Je zřejmé, že jsem svého společníka, který se ani ne před čtyřmi hodinami zničehonic objevil mezi knihovními regály, podcenila. Pokouší se ten incident zamluvit a líčí, jak byl jednou s mámou na nějakém místním festivalu řecké kuchyně a nacpali se, až jim bylo zle. Kousnu se do rtu, tenhle muž mě zajímá čím dál víc. Nakonec souhlasím, že ano, dezert si dám ráda.

V duchu si důrazně připomínám, jak málo toho o něm vím. Jak snadno by se všechno mohlo zvrtnout. Například by mohl mít nějakou nepříjemnou nemoc nebo krátkou roznětku. Nebo děti. Bývalé milenky s historkami, při nichž bych vzala nohy na ramena. V celém tom potenciálním chtění číhají nekonečné možnosti, jak bych mohla dojít k úhoně. Jenže zatímco všechny ostatní zajímá hlavně vzhled, peníze a oni sami, přede mnou sedí muž, který o takové věci dbá tak málo, že má prostor skutečně vnímat lidi kolem sebe. Třeba unaveného zbídačeného chlapíka, který má hlad. Nenalíčenou bankovní úřednici, jež se společnosti obvykle straní. Ženu, která se přese všechno, co má za sebou, pořád dovede prudce a hluboce zamilovat a s každým spolknutým soustem baklavy se snaží krotit své srdce, aby nešílelo.

Když se zvedneme k odchodu, s dalším ruměncem se mě zeptá, jestli bychom se mohli zase vidět. A já se jen taktak ovládnu, abych neodpověděla: Hlavně co nejdřív!

Domů si v kapse nesu útržek ubrousku s Ryanovým telefonním číslem jako světlušku, zatímco on má u sebe moje číslo na druhé polovině ubrousku.

Doma si těch sedm číslic umístím pod terakotovou lampu vedle postele tak, abych viděla na slova, která k nim připsal: ryan brighton (z knihovny). Žádná velká písmena.

Usnu a mé sny čeří Ryan, trpělivý a intenzivní výraz jeho tmavozelených očí, ruka se skvrnkami od barev, která mi odtáhla židli. Už dávno jsem přestala věřit v mýtus o dobrém muži. A přece jsem teď ochotná nechat ryana brightona (z knihovny), aby mě přesvědčil o opaku.

1980

Po knihovně a baklavě se následujících šest společných měsíců zdálo jako ranní protažení, bezstarostný první nádech, ještě než na vás dolehnou práce a starosti nového dne.

Dnes odpoledne se mě chystá představit své matce. Připadám si jako těžkotonážní nálož nervozity v dlouhých džínových šatech.

Ryan mi otevře dveře mazdy, abych mohla nastoupit. Dotknu se prstem několika nových kapek od barvy na sedadle. Suché. Mohu nasednout. To poslední, co bych při setkání s paní Brightonovou potřebovala, je zadek od barvy. Nebo ji mám oslovovat křestním jménem?

Ryan nastartuje a ztlumí hudební salvu, která se vyvalí z reproduktorů. Zařadí, bomber si hodí na klín. Má oholený krk. Břitvou, jak je vidět, když se člověk podívá zblízka, což udělám.

„Budeš první návštěva v mámině novém domě, takže tě radši varuju, mohla by samým nadšením působit trochu umanutě.“

„Umanutě?“

„Určitě ti bude chtít odnést kabelku, občerstvení podávat výhradně na určitém nádobí, ‚drahoušku, opravdu chcete sáčkový čaj místo sypaného?‘. A podobně.“

„To bude prima.“

Ryan mlaskne. „No, to je jeden úhel pohledu.“

Kdykoli si lidi stěžují, jak se jejich rodiče chovají typicky rodičovsky, mám pocit, jako by mi něčí nehty drásaly lebku. „Škoda že já tě s žádnými rodiči seznámit nemůžu.“

Zbledne. „Kruci, promiň. Taková blbost, stydět se za mámu. Uvědomuju si to štěstí, že ji mám, vážně.“ Podívá se na mě, načež se opět soustředí na cestu.

Postupujeme po větvích našich rodokmenů velmi pomalu a tohle mi opět připomene, jak náročné takové šplhání může být. Že větev může taky prasknout.

Sklopím oči k rukám složeným v klíně vedle krabičky čaje, který mi Ryan doporučil, když jsem se ptala, co mám vzít s sebou jako dárek. Víno prý určitě ne.

Začnu si pohrávat s obalem. „Jak ji mám oslovovat?“

„Myslíš mámu?“

„Myslím tvou první třídní učitelku.“ Ryan po mně střelí pohledem, usměju se. „Jasně že tvou mámu.“

„Elise?“

Ušklíbnu se.

„Ale jinak moje první učitelka byla fakt máma.“

„Jak to?“ Vím, jaká je její profese, ale tohle mě vůbec nenapadlo.

„Chodil jsem k ní do první třídy.“ Koutky se mu nepatrně zvednou. „Kdykoli jsem jí ve škole řekl ‚mami‘, zpražila mě strašlivě přísným pohledem.“ Natáhne se a vezme mě za ruku. „Každopádně ji oslovuj Elise.“

Křestní jméno by bylo v pořádku, kdybychom se jeli seznámit s otcem, Ryan nechápe, že matky tyhle věci prožívají mnohem výrazněji. Obzvlášť svobodné matky jedináčků, natož svobodné matky jediných synů. Povzdechnu si. Měla jsem si vzít hezčí šaty. Ještě bychom se stihli vrátit, abych se mohla převléknout. Vezmu si ty modrozelené bavlněné z Kmartu, s límečkem a motýlkovými rukávy. Nechápu, proč jsem to neudělala rovnou. A budu ji oslovovat paní Brightonová.

Než stačím cokoli z toho vyslovit, Ryan mi přivodí šok změnou tématu: „Jestli si pořídíme děti, budou mít vlastně jen jediného prarodiče.“

Rozkašlu se. O dětech jsme zatím vůbec nemluvili, ani o tom, jak to s námi bude dál. Drželi jsme si minulost i budoucnost hezky od těla a striktně setrvávali ve frankensteinovské náruči přítomného okamžiku. Jenže Ryan má sklony říkat, co ho zrovna napadne, a tak teď čelím mnohem zásadnějšímu problému, než jestli bude Elise nebo paní Brightonová schvalovat moje džínové šaty.

Zamračí se. „Jsi v pohodě?“

„Ehm, jo.“ Odkašlu si. „Takže toužíš po dětech?“

Rozzáří se a vřele se usměje. „S tebou jo.“

Měla bych být štěstím bez sebe. A Ryan by měl být se ženou, která by z takové odpovědi štěstím bez sebe byla. S tebou jo. Zděšení, jež se ve mně rozhostí, neponechává jeho imaginárním dětem sebemenší místečko.

Mlčím.

Ryan se znovu zachmuří. „Ty snad ne?“

„Já chci hlavně dobře zapůsobit na tvou mámu.“ Uhladím si šaty a jakoby nic se zeptám: „Neměla jsem si vzít něco hezčího?“

Dobře si můj úhybný manévr uvědomuje, mezi obočím se mu objeví výrazné véčko, přesto mi odpoví, a to s odzbrojující upřímností: „Jsi dokonalá.“

Když na mě při příští dlouhé červené na křižovatce upře oči, polknu a nadhodím: „Pověz mi něco o svým tátovi.“ Dobře vím, co dělám.

Ryan zatne zuby. Nejradši bych ho okamžitě políbila na to citlivé místečko pod uchem, abych uvolnila napětí, které jsem do auta přizvala. Místo toho vytáhnu z přehrávače kazetu s Beatles, otočím ji, vrátím. Čekám.

Něco málo už o jeho otci vím – Barton se rád napil a pak nešel pro ránu daleko. Elise i se synem utekla, když byl Ryan ještě malý, ale pak se s manželem zase spojila a Barton jim začal otravovat život, čas od času se objevoval u dvojdomku, kde bydleli, a prosil Elise, aby ho vzala zpátky. Ryan si pokaždé vlezl do kouta, kreslil a modlil se k matčinu krucifixu. Matka většinou odmítla, ale ne pokaždé. Někdy manželovi dovolila na čas zůstat, ať už to pramenilo z její síly, nebo slabosti.

Zážitky z dětství Ryana přivedly k zapřisáhlé abstinenci, a to i za studií. Zatímco do sebe kamarádi lili drinky a panáky, usrkával nealkoholický koktejl Shirley Temple ozdobený třešní. Netuším, kdy svého otce viděl naposledy, netuším, jaké má Barton povolání ani jestli po něm Ryan zdědil některé rysy nebo návyky. Stejně tak nemám ponětí, jestli Barton s pitím někdy přestal nebo jestli na něj Ryan má i hezké vzpomínky. Nějaké mít přece musí.

„Není moc co vyprávět, prostě ochlasta.“

„Určitě se na něm přece najdou i jiné věci.“

„Jestli jo, tak já o nich rozhodně nevím, Lillian!“

Rozčileně vyprsknuté jméno se odrazí od čelního skla a zasáhne mě rovnou mezi oči. Vůbec poprvé slyším Ryana křičet. Zírám na něj, cítím, jak mi poplašeně buší srdce.

Zavrtí hlavou, jako by se právě probudil. „Promiň!“

V téhle podobě ho neznám. „Neměla jsem se ptát.“ Málem dodám: Nechme za sebou všechno, co s sebou nechceme dál vláčet. Snažím se nemyslet na to, jak jsem se kdysi vypravila do Nashvillu.

Ryan zabliká a zahne do vedlejší ulice. Tam zastaví, vyřadí, otočí se ke mně a upře na mě žhnoucí tmavé oči. „Fakt mě to mrzí, nemám ve zvyku křičet.“ Hluboké zamračené rýhy na jeho čele sahají daleko do let předtím, než jsem ho poznala. O kapotu cvrnkne žalud. Ryan procítěně pokračuje: „Jsem moc rád, že se zajímáš o mou rodinu. A taky –“ Kousne se do rtu a vůbec poprvé pronese: „Miluju tě.“

Vršíme emoce na emoce, jako když stavíte věž z kostek a ta se začíná kácet. Vím však, že na rozdíl od některých jiných mužů to Ryan myslí vážně. Do očí mu spadnou tmavé kudrny a mně poskočí srdce, což dělá od toho dne, kdy jsme se seznámili. Dotknu se jeho předloktí a vyslovím totéž. A i já to myslím vážně. Cítíme to stejně, láska na první zašeptání, už když jsem kvůli němu poprvé zavřela knížku, když se vytasil s první ryanovsky přihlouplou větou: „Řecká kuchyně je krásná.“ Ano, miluju ho už nějakou dobu.

Nahnu se k němu a políbím ho, najdu jazykem mezírku mezi jeho zuby, bezpečnostní pás se mi utáhne kolem hrudníku. Tohle jsme my, pomyslím si. Ne naše dětství ani naši rodiče nebo naše zranění.

Odtáhnu se a dotknu se čelem jeho. „Čeká na nás tvoje máma.“

„Prostě přijedeme pozdě.“ Začne mi rozepínat šaty. „Vysvětlím jí, že jsme cestou museli zastavit a –“

Plácnu ho přes ruku a se smíchem si šaty zase zapnu. „Nic takového jí vykládat nebudeš.“

Všechno je v pořádku. Víc než v pořádku, milujeme se! A právě se chystám seznámit s jeho mámou.

Zazubí se, zařadí, podívá se do zpětného zrcátka a auto se odlepí od chodníku.

Cestou ho na temeni vískám ve vlasech, oba jsme ztracení v myšlenkách a pod koly křupou žaludy.

Dveře přízemního podlouhlého domku z šedivých cihel se otevřou, Elise si mě bez váhání přitáhne a mlaskne mi vedle jedné a pak druhé tváře. „Tak ráda tě konečně poznávám!“ Podívá se mi do očí se stejnou opravdovostí, jakou znám od jejího syna. Dál mě drží za ramena. „Můžu ti vzít kabelku, moje milá?“

Ryan povytáhne obočí a ušklíbne se.

Nevšímám si ho. „Děkuju, paní Brightonová!“ Evidentně se můj mozek rozhodl pro „paní“, navíc se mi zdá, že to vyznělo příliš dychtivě.

„Ale prosím tě, říkej mi Elise.“ Vezme mi kabelku.

Ryan povytáhne obočí, no neříkal jsem to?, tak vysoko, že mu v podstatě zmizí ve vlasech. Když se jeho matka otočí a vede nás dovnitř, šťouchnu ho loktem. Oba přemáháme smích.

Elise má na sobě džíny a růžovou halenku, rty si nalíčila ve stejném odstínu. Po ramena dlouhé prošedivělé vlasy jsou zjevně čerstvě naondulované, nicméně na nohou má obyčejné pantofle, což mě uklidní, přestávám pochybovat o vlastních džínových šatech.

V domě je dokonale uklizeno, jen v zadním pokoji stojí ještě několik nevybalených krabic. Ryan mě na matčino puntičkářské chování před návštěvami připravil a přesně ji vystihl: čaj do tohoto šálku, ne do tamtoho, rozsviť toto světlo, ne tamto.

Zato jsem ovšem překvapená tím, jak důvěrný spolu evidentně mají vztah. Dává to smysl. Elise přišla o všechno a veškeré zbytky sil věnovala synovi. Svým dětským způsobem pro ni dělal totéž. Z našich šesti společných měsíců se rázem stane pouhá kapka v oceánu. V tomhle domě jako bych ho vůbec neznala. Ženy se s matkami svých mužů automaticky poměřují a bývá v tom špetka samolibosti, protože jejich syny znají způsobem, kterým je matky poznat nemohou. Jim ovšem, jak mi v tu chvíli dojde, zůstává jeden trumf – všechny ty roky. Odmalička. Ruka mi mimoděk sklouzne na břicho.

Elise se pyšně ptá: „Říkal ti můj syn, že je geniální malíř?“

Ryan obrátí oči v sloup. Usměju se na něj. „Něco v tom duchu zmiňoval.“ Obě víme, že na takové prohlášení je příliš skromný. Ale taky že to je pravda.

Ona ukáže na plátno pověšené v obýváku mezi krucifixem a mosaznou lampou. „Ryan Brighton, originál.“

Otočím hlavu a zadívám se na zpodobnění matky s malým synkem. Zafoukám přitom do šálku s kouřícím (sypaným) čajem. „To jste –“

„Ano, my dva,“ přikyvuje Elise. „Podle staré fotky, kterou jsem měla ze všech nejradši. Ryan mi ten obraz namaloval k padesátinám.“

Uznale Ryana pohladím po rameni, zvednu se, abych si dílo prohlédla zblízka. Jeho talent i oddanost matce jsou zjevné. Na obraze má na sobě červené dupačky a objímá Elisiny nohy. Viděla jsem ho při práci už mockrát a vím, že se musel dost nadřít s mícháním barev, vracet se k obrazu den po dni a upravovat ho, dokud se mu nepodařilo přesně vystihnout sebemenší stín. A když zrovna nemaloval, určitě o něm přemýšlel, řešil v duchu úhly a detaily, zatímco si z rukou drhl terpentýnem červenou, modrou a hnědou. Odtrhnu pohled od dvojice vyvedené olejem k té živé a znovu mě zasáhne, co všechno znamená být něčím dítětem.

Prohlédnu si chlapce na obraze, usměju se. „Byl vážně roztomilý!“

„Viď?“ rozzáří se Elise.

„Ehm, dámy, samozřejmě takovou pozornost zbožňuju,“ přeruší nás Ryan a vehementně vrtí hlavou, aby bylo zřejmé, že nezbožňuje, „ale co kdybych se pustil do přípravy večeře?“

Elise se rozesměje, zvrátí hlavu. Je krásná, pramen, z nějž vzešla řeka muže mého srdce. Ukáže ven na zahradu. „Gril je připravený, stačí říct.“

Přesuneme se tedy na terasu. Síťované dveře za námi bouchnou, Ryan utrousí, že ten pant musí opravit.

Zatímco on se pustí do grilování, dozvídám se, jak hrával baseball, vítězil ve výtvarných soutěžích a chodil tábořit v takové zimě, že Elise „málem dostala infarkt“ z obav, aby si nepřinesl omrzliny. Otřesu se.

Jí to neujde a obratem mi nabídne svetr. Nepočká na odpověď, položí Ryanovi ruku na rameno, stejně se přece chystá dovnitř pro špachtli. „Vezmi jí ten teplý smetanový svetr, ve skříni na chodbě.“

Když mi ho Ryan přinese, vděčně se zachumlám. Zapadající slunce všechno zalévá oranžovým nádechem spokojeného uvolnění. K životu se probudí dvě lampy, do zahrady poklidně vchází noc, jako by říkala: Žádný spěch. Zdánlivě odnikud se vyrojí malí broučci a narážejí do světel.

Sesedneme se u tepaného kovového stolu nad burgery a grilovanou cuketou. Odpovídám na otázky ohledně nedávného povýšení, poslouchám historky o Elisiných oblíbených i ne až tak oblíbených žácích za celou kariéru, o sousedce se čtyřmi kočkami a o receptu na rebarborový koláč, který přivedla k dokonalosti, což s Ryanem potvrdíme tím, že dezertní talířky v podstatě vylížeme.

Když se loučíme, Elise mi zase mlaskne vedle tváře a pronese: „Doufám, že si nebudeme cizí.“

Vycítím za jejími slovy křehký balanc, tu těžkou ztrátu, která přichází, když se syn zamiluje. Přestává být nepostradatelná, bojí se, že se jí jediné dítě vzdálí.

Když už jsme skoro ze dveří, rozpomenu se a sundám si její svetr. Má slabou uklidňující vůni žen v určitém věku, trochu připomíná muškátový oříšek, je však jemnější. Vzápětí mě napadne, jestli by stejně voněly i svetry mé matky. Ještě jednou Elise poděkuji a následuji Ryana k autu.

Co když chci zůstat cizí? Co když nejsem připravená na rodinu s jediným prarodičem nebo na –

„Milujutěmilujutěmilujutě,“ šeptá Ryan v rychlém sledu, jako když se sypou korálky z přetrženého náhrdelníku, a otevírá mi dveře na straně spolujezdce. Sotva dosednu, zabouchne za mnou a v podstatě odtančí na druhou stranu.

Uvelebí se za volantem, načež se ke mně otočí. „Jakmile to ze mě jednou vypadlo, nedá se to zastavit.“ Znovu mě přelétne pohledem. „Vážně muka, prohlížet si s mámou fotky z baseballu, když jsem si nepřál nic než být s tebou sám.“

Nejlepší části dnešního dne vyplouvají na povrch. Ryanovy obrysy se rozšířily, vidím v něm dítě, chlapce, mladého muže, minulost, přítomnost i budoucnost. Už je jedno, na co je kdo připravený, přetékám láskou. „Ryane,“ zvednu ruku k jeho tváři, „nikdy jsem nikoho nemilovala tak jako tebe.“ Což je v podstatě pravda.

Cestou ke mně do bytu překračuje rychlostní limit. Vevnitř mu stáhnu džíny ke kotníkům dřív, než vůbec překročíme práh ložnice. Přepadne mě touha dopřát mu rozkoš. Nějak to souvisí s tím, jak mámě umyl nádobí, s barvou, která se mu zachytila v kožních záhybech kolem kloubů na rukou, s jeho šamponem s vůní pačuli, s tím, jak vypadal jako malý kluk, že vůbec byl malý kluk a teď je z něj dospělý muž, který mě nechává, abych mu přejížděla prsty po žebrech a jazykem po zubech.

Naše vášeň sílí, rozdmýcháváme světlo a nutíme stíny, aby přestaly dýchat, naši věž z kostek, aby se nekácela. Svalíme se do postele na mou starou deku, kde mě věta „jestli si pořídíme děti“ šimrá jako neviditelný vlas na kůži.

Jak snadno bychom mohli o všechno přijít. Stačilo by, kdyby se dozvěděl, že já už jedno dítě mám.

1981 až 1982

Otevřu dveře Ryanovi, který stojí na chodbě s hladce oholenou bradou a vázankou z šambré, kterou mu urovnám, načež ho na hladkou bradu políbím. Jdeme spolu ven, k jeho autu, a naše společenské boty rytmicky cvakají o beton. Léto je v rozpuku a nás čeká slavnostní otevření.

Roznesla jsem letáky po celém městě, zatímco Ryan řídil řemeslníky a podstupoval s nimi celý ten úmorný proces, aby získal přesně takové osvětlení, jaké bylo třeba. Světlo podle něj tvoří zásadní část celého umění. Získal slušnou sbírku výtvorů místních umělců a sní o dílech z celého státu. Je odhodlaný vystavovat práce ze všech částí cenového spektra, nikdy se nenechá spolknout velkým řetězcem.

Zasune pod dveře do galerie gumový klínek. Uvnitř jsou vystaveny obrazy, fotografie, a dokonce i pár sošek – lev, cylindr a dva objímající se milenci.

Dorazí firma, která má zajistit občerstvení, její zaměstnanci s bílými košilemi mezi tmavými kalhotami a tmavými vlasy připomínají načančané sušenky Oreo. Připraví merlot, karamelové řezy a různé jednohubky. Klimatizace jede naplno. Jazzoví muzikanti začnou hrát přesně ty správné melodie, které říkají: Nenechte se rušit, ale i není nutné se s někým bavit.

Našimi prvními kupci se stane dvojice sedmdesátníků, všimli si letáku v domově pro seniory, kam chodí dvakrát týdně na běžecký pás. Než završíme koupi nákladného kusu, vyslechneme si historky o všech jejich dvanácti vnoučatech a do galerie vstoupí minimálně dvakrát tolik hostů.

Vrhnu na Ryana opojený pohled, věřil bys tomu?, on se však zrovna soustředí na novinářku z deníku Fort Worth Star-Telegram, která se o galerii chce zmínit. Když se dozví, že má Ryan v úmyslu věnovat určité procento dnešních výdělků katolické charitě, poznamená, že to má potenciál článku na titulní stranu. Štípnu se, jestli se mi to nezdá, procházím mezi hosty s vytištěnou tabulkou a ptám se, kdo by si přál být zařazen na náš korespondenční seznam nebo se zapsat na některý z výtvarných kurzů. Seznamy se rychle plní. Před pár hodinami jsme si říkali, jestli se kromě Elise objeví ještě někdo, a najednou tohle.

Na sklonku večera stojíme s Ryanem vedle sebe s rukou položenou na zádech toho druhého, já si navíc opírám hlavu o jeho rameno. Sledujeme mladou ženu, jak si odnáší panorama města, poslední kus, který byl dnes večer na prodej. Po ní k nám přistoupí Elise, nadšeně, ale decentně zavýskne a pogratuluje synovi, načež nás oba obejme a popřeje nám dobrou noc. Po ní zmizí podnosy i vinné sklenky, pak saxofon, bubny.

Ryan zaplatí muzikantům a také za občerstvení, potom jako ve zpomaleném filmu zamkne vchodové dveře, opatrně, jako by se bál, že s cvaknutím zámku všechno zmizí.

V galerii se rozhostí významné ticho. Ryan vypustí dlouho zadržovaný dech, rozpřáhne paže a nevěřícně pronese: „Dokázali jsme to.“

Rozběhnu se k němu. „Tys to dokázal!“

„Nebýt tebe, nikdo by ani nevěděl, že má přijít, Lil.“ Přejede mi palcem po tváři a tiše dodá: „Tolik tě miluju.“

Přímo se chvěji láskou a úspěchem.

Ryan se rozhlédne, utře si dlaně do kalhot a poklekne. Vezme mě za ruku, upře na mě rozpustilý a zároveň i nervózní pohled. Rozesměju se, beru to jako vtip, prostě se nechal unést rozjitřenými pocity, impulzivní jako vždycky.

Jenže vzápětí vytáhne sametovou krabičku.

Cítím, jak mi podél páteře naskakuje husí kůže. Urovnám si taftové šaty.

Není to žert. Naplánoval si to.

Ten okamžik se táhne jako whisky, která nejprve zavíří ve sklence, než se dostane na jazyk, tam se rozleží a teprve pak steče do hrdla.

Otevře krabičku a pronese: „Lillian.“

Na rozdíl od našeho seznámení tentokrát nevysloví moje jméno jako otázku. Je to prohlášení, stejně neochvějné jako kamínek, který se v krabičce třpytí. Zrychlí se mi dech, jeho mozolnatá ruka uchopí mou roztřesenou. Jemně po jejím hřbetu obtahuje palcem kruhy.

Ano ve mně bublá, jako bych byla sklenka šampaňského, ale nedovolím, aby vyběhlo na hladinu dřív, než se vysloví, a tak jen tázavě, zrovna jako tehdy v knihovně, opáčím: „Ano?“

Nechává odmlku dýchat, okamžik protáhnout a vzpomínky zakořenit.

Upírá oči do mých. „Miluju tě od prvního dne, kdy jsem tě potkal, a každou hodinu tě miluju čím dál víc. Chci s tebou žít, jestli si to budeš přát i ty, Lillian Wrightová. Vezmeš si mě?“

Sotva mu otázka vyklouzne z úst, chytím ho a vytáhnu nahoru, vykřiknu ano!, popadnu ho kolem krku a políbím ho, jako by nás kněz už prohlásil za manžele.

O několik měsíců později, v únoru roku 1982, složíme na stejném místě novomanželský slib, v jeho čerstvě vylíhnuté galerii, tančíme na hudbu kapely Village People a oslavujeme dlouho do noci. Zasadili jsme vlastní nový a křehký stromek. Stalo se něco, o čem jsem ani nesnila – mám (rozumu navzdory) zase rodinu.

()

Galveston je hnědý. Zdejší písek, voda, dokonce i nebe. Ale jsme na líbánkách a nemohlo by mi být víc jedno, jak nudné prostředí nás obklopuje. Tryskáme barvami tak, že by vystačily na celý záliv.

Jeden Matteův kamarád tu vlastní dvoupokojovou chatku s modrým dřevěným stropem, jen sedm minut chůze od pláže. A protože je únor, očividně mu vlastně děláme službu, že jsme tady, cenou za zimní týden v prázdninové chatě kamarádova kamaráda je totiž zalít pár kytek, zazimovat potrubí a zkontrolovat sousedku paní Fischerovou. Všechno stihneme vyřídit do hodiny od příjezdu a čeká nás celý týden, nepopsaný jako čisté plátno, který budeme mít jen pro sebe.

První ráno zůstaneme po probuzení ještě nejmíň půl hodiny zachumlaní v peřinách. Ruku mám položenou na Ryanových prsou a on si hraje s mým prstýnkem. Rozespalým hlasem se zeptá: „Tak jak bys chtěla začít?“

Opřu se o loket a odtáhnu cíp polštáře, abych mu viděla do obličeje. „Myslíš tenhle výlet?“

Nepatrně zavrtí hlavou. „Ne.“ Ohne krk, jeho melasové oči se upřou do mých a mně se i po takové době rozbuší srdce. „Náš příběh.“

„Náš příběh?“

„Jo.“ Zvedne můj prsteník a políbí mě zároveň na kloub i na prstýnek. „Jsme úplně na začátku. Může to pokračovat, jak budeme chtít. Tak čím chceš začít?“

Mě by vůbec nenapadlo takhle o tom přemýšlet. Náš příběh začal přede dvěma dny, když jsme si řekli ano. Nebo před několika týdny, když jsme vybírali květiny a dort. Ten večer po slavnostním otevření galerie, když Ryan klesl na koleno a zvedl ke mně oči přetékající nedočkavostí. Začalo to, když mě poprvé vyfotil, když poprvé zavolal, ten den s řeckým obědem a vratkým stolem v knihovně, když jsme se poprvé ostýchavě objali, zatímco v nás funěla celá naše dosavadní minulost. Začalo to, když nás před víc než dvaceti lety matky chovaly v náručí. Nechám si takové úvahy pro sebe, usměji se nad okouzlujícím způsobem, jímž můj manžel vnímá svět. „Lívanci.“

Zazubí se.

„Vždyť je zima.“

()

„Ryi?“

Table of Contents

1958

Část první

1979

1980

1981 až 1982

Část druhá

Část třetí

EPILOG