Fragrancia

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Paul Richardot

Fragrancia – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Jeannette.

Každá spomienka má svoju vôňu, a kto si chce niektorý príjemný okamih sprítomniť, musí si vybaviť jeho závan.

PROLÓG

„Môžem dostať pohár vody?“ požiadal pacient schúlený v kresle, kde sa úplne strácal.

Hélias, vzrušene poklopkávajúc nohou, sa obrátil k Alainovi. Jeho mentor prikývol a mladý muž sa rozbehol k dávkovaču vody. Pacient podaný pohár na dúšok vypil a bol pripravený. Hélias sa vrátil k svojej stoličke aj k svojej akatízii. Nutkavý pohyb, ktorý sa nespočetne ráz pokúšal ovládnuť, bol intenzívnejší vždy, keď bol v strese. A to bolo vlastne stále.

„Nech sa páči, pán Durin, začnite, prosím,“ povzbudil starého muža Alain s ceruzkou v ruke, pripravený zapisovať.

Starec sa ešte hlbšie zaboril do kresla a zavrel oči.

„Dnes som si chcel vybaviť v pamäti svoju triedu a učiteľa. Čertovský chlapík. Zábavný a prísny zároveň. Čakával nás na nástupišti v sivej košeli, rovný ako svieca. Na nose mal okuliare. Okrúhle. Nie, štvorcové.“

Tvár pacienta sa na chvíľu zmraštila.

„Už si presne nepamätám, ale vyzeral prísne, aj keď to bol najžoviálnejší z profesorov. Neustále žartoval. Mali sme však pred ním rešpekt. Veru hej. Teraz je všetko inak. Môj vnuk dokonca učiteľom tyká. To by sa za našich čias nestalo.“

„Pán Durin, nezabúdajte na čuchové vnemy,“ prerušil ho Alain. „Je absolútne nutné, aby ste nám poskytli čo najpresnejšie pocity zo svojho okolia. Sú to dôležité detaily pre vernú rekonštrukciu.“

Starec si zvráskavenou rukou prešiel po tvári a pokračoval:

„Keď sme po dvoch vchádzali dnu (naznačil to pohybom rúk), vždy som sa usiloval byť po boku Louisovi. Bol to môj najlepší priateľ. Už som vám ho spomínal. Veruže áno. Ten, čo zomrel v spánku asi pred rokom. Aj ja by som rád odišiel tak potichu.“

Alain ho jemne napomenul, aby nepredbiehal.

„Prepáčte, len čo zavriem oči, rozhovorím sa. Čo som to vravel? Aha! Keď sme s Louisom vošli do triedy, najprv sme poutierali tabuľu a potom sme si ruky biele od kriedy oprašovali na chrbtoch spolužiakov. Tí zúrili!“

Pri spomienke na tento žartík Alain zmraštil obočie a rýchlo si poznačil na papier vonné látky. Pacient terapiu nevedomky posunul. Cashmeran by dokonale vystihol minerálnu bridlicu tabule. Navoskovaná podlaha by sa zase pripomenula akordom metylfenylacetátu a cedrolu. A prečo nepridať aj prímorskú vôňu? Nie. Alain poslednú látku prečiarkol. Príliš vodnatá, príliš morská. Nie dosť suchá a prachová. Iris nitril by vystihoval vôňu kriedy, ktorá šteklí v nose. Znalec sa s tým však neuspokojil. Kým pacient pokračoval v chaotických spomienkach na niekdajšiu školskú triedu, Alain zapisoval, rozpitvával a objasňoval každú myšlienkovú odbočku. Tu kožené topánky, tam chladivý závan atramentu z kalamára… to všetko premieňal na informácie o tej-ktorej látke a názvy esencií zapisoval na papier.

Keď skončil, pokynul Héliasovi, aby podišiel k nemu. Kým pacient zotrvával v zajatí svojho myšlienkového putovania, mladý muž vzal zoznam, obišiel pracovný stôl a vybral zo skrine všetky označené fiolky. Nehlučne prekĺzol poza starca a sadol si do kúta miestnosti za pracovný pult. Tam parfumérsky elév namiešal rozličné ingrediencie do sklenenej odmerky položenej na laboratórnych váhach.

„Bola to chlapčenská škola. Keď sme chceli zazrieť dievčatá, museli sme vyčkať do neskorého popoludnia. Spomínam si, že som mal priateľku. Jedli sme spolu pendrekové cukríky. Milučké dievčatko.“

Hélias spozornel a pozrel na Alaina. Pendrekové cukríky: naozaj spomenul sladké drievko? Lekár zaregistroval asistentovu reakciu a súhlasne sa usmial. Hélias vyskočil a vrátil sa ku skrini. Aby mala spomienka tú správnu vôňu, musí obsahovať aj stopu tejto zložky. Okrem zelených a kožených tónov pridá aj izobutylchinolín.

Keď bol hotový, zmes zriedil v prchavej pamäťovej substancii, nalial ju do rozprašovača a podal Alainovi. Ten trpezlivo vyčkal, kým pacient dokončí svoje rozprávanie, a spýtal sa:

„Ste pripravený?“

Starec trasľavým hlasom vyriekol sotva počuteľné: „Áno.“

Alain stisol rozprašovač, z ktorého sa rozptýlili prvé kvapôčky. Potom ho podal pacientovi.

„Je čas, aby ste si sprítomnili svoju minulosť,“ usmial sa naňho.

Starec priblížil prístroj k nosu a zhlboka vdýchol. Stačil zlomok sekundy a jeho čuchové bunky zaznamenali molekuly vône, ktoré poletovali vo vzduchu. Vzápätí akoby sa ocitol v prázdnote. Ponoril sa do priepasti pamäti, kam sa nikto zvyčajne neodváži: do zabudnutia. Skrz-naskrz sa vnoril do záhybov svojho mozgu. Chemická zmes v ňom vyvolala nielen spomienky, ale aj všetky dávne pocity a zážitky. Bezstarostnosť, ľahkosť a nevinnosť detstva. Nedokázal si spomenúť, kedy naposledy ich cítil. Jedného dňa jednoducho zmizli.

Zatiaľ čo jeho hypotalamus spracúval čuchovú informáciu, telo si spomínalo. Vytrysklo v ňom na povrch množstvo veselých zážitkov, čoraz jasnejších a presnejších. Detaily, ktoré boli dávno zdanlivo stratené. Profesorovu grimasu, keď odpoveď nebola správna, prsty spolužiakov zakvačené do jeho goliera, keď zistili, že majú kriedu na chrbtoch, Louisove rozviazané šnúrky na topánkach. Louisov hurónsky smiech cez prestávku. Louis a jeho oškreté, zakrvavené kolená špinavé od piesku. Vnútro starého muža premkol hrejivý pocit. Plný eufórie, nadšenia. Opäť bol tým malým chlapcom, a nie ochabnutým telom – telom, ktoré sa neúprosným plynutím času scvrklo a ohlo. Odrazu sa cítil nesmrteľný, plný sily a udatný, ako len deti dokážu. Dívajúci sa hrdým, no podozrievavým pohľadom, čo mu život prinesie. Keby mladosť vedela a staroba mohla… Nie. Topánky školáka zadupávali toto úslovie. Keby si staroba dokázala spomenúť, aká bola mladosť… Dušu mu zahalila radosť. Po lícach zbrázdených rokmi mu stekali slzy. Bol súčasne prázdny aj plný, prítomný aj vzdialený.

Účinky PPS sa pomaličky strácali a s nimi aj spomienky na predošlý život. Na chvíľočku ho navštívilo detstvo. Keď otvoril oči, vône minulosti sa vytratili. V hrdle mal sucho a v očiach slzy. Alain mu upokojujúco položil ruku na plece:

„Vitajte späť.“

1

O niekoľko hodín neskôr Hélias vyprevadil posledného pacienta. Hoci nesledoval miestnu politiku, vďaka plagátom rozvešaným po celom meste v ňom spoznal starostu Le Mans, ale patrilo sa tváriť, že je to niekto neznámy. Jeho mentor mu prikázal čo najprísnejšie dodržiavať diskrétnosť: „Čím viac sa odosobnia od toho, kým sú dnes, tým lepšie si spomenú, kým boli včera.“ Aforizmus, ktorý Alain často pripomínal na zvyčajných piatkových večerných stretnutiach, kde si výnimočne doprial kalíštek alkoholu. Hélias bol rád jeho spoločníkom, lebo Alain mu hojnými klebetami a chýrmi odhaľoval najnovšie objavy v odbore a zdokonaľoval tak jeho neformálne vzdelávanie. Dnes sa toho Hélias musel vzdať. V pondelok mal ísť do olfaktorického centra a chcel zanechať všetky papiere v poriadku.

Ich pobočka Fragrancie sa nachádzala na dvoch poschodiach štýlového domu a pracovali v nej len oni dvaja, takže Hélias musel zastať prácu na všetkých frontoch. Umýval laboratórne sklo, sledoval tlak aj stav ingrediencií, kontroloval fungovanie rozprašovačov, kompletizoval dokumentáciu a posielal podrobné správy o PPS do centrály. Materský podnik, zodpovedný za výrobu, distribúciu a využitie produktu, prísne sledoval manipuláciu s ním. Táto psychotropná látka bola základom tranzu pri čuchových sedeniach a kľúčovým faktorom celého úsilia. Aj tá najmenšia chyba vo výsledkoch mohla spôsobiť laboratóriu aj Alainovi komplikácie.

Po zvyšok času Héliasa zamestnala aktualizácia záznamov pacientov v databáze. Robil evidenciu spomienkových vôní z celého týždňa jednu po druhej a zoraďoval ich podľa počtu. Na jeho veľké prekvapenie na „prechádzku po pláži“, ktorá sa v tomto mesiaci objavila viac ako päťkrát, nebol v zozname vôní odkaz. Skôr než odíde, zmieni sa o tom Alainovi. Nakoniec do spisu pána Durina pridal atmosféru bývalej školskej triedy. Bol to dojemný pacient. Veľa hovoril, ešte viac sa rozptyľoval, ale jeho čuchové spomienky mali v sebe poéziu obyčajných vecí.

Keď dokončil všetky úlohy, doprial si chvíľku pohody v prázdnej čakárni. Čoskoro ho Alain pošle domov. Využije to na upratanie izby pred veľkým odchodom. Unavenou mysľou mu prebleskla obava. Čo ak počas skúšobného obdobia nevyhovie a Fragrancia ho vyhodí? Bude mu to Alain zazlievať? Nie, isteže nie. Ten muž mu praje len to najlepšie. Hélias vzdychol a zaklonil hlavu. Po niekoľkých sekundách mu stŕpla šija. Narovnal sa a pohľadom prešiel po miestnosti. Bola obdĺžniková s vysokým stropom, zaliata svetlom z dvoch priestranných okien. Od zvyčajnej čakárne sa odlišovala množstvom kadejakých drobností, ktorými bola preplnená. Príležitostne ju musí upratať. Ledva sa medzi nimi našla cestička.

Alain bol náruživý zberateľ. Nič nevyhadzoval. Na starých parketách sa kopili štósy novín, svedkov uplynulých čias. Uprostred trónili nádoby plné všakovakých pier a steny boli oblepené stovkami pohľadníc z celého sveta. Hélias podozrieval pacientov, že ich zlomyseľne posielajú, aby zistili, kam až siaha Alainova zberateľská horúčka. Momentálne takmer k toaletám, ale obával sa, že ani tam sa nezastaví. Raz, keď bol pozvaný k svojmu mentorovi na kávu, objavil zásuvku plnú škatuliek od camembertu. A tak z času na čas, so súhlasom Alainovej ženy Claudine, triedil veci tak, aby si to olfaktorik nevšimol.

Hélias zavrel oči. Stres z odchodu ho nútil vyčistiť si hlavu. Zhlboka sa nadýchol a nechal emócie voľne plynúť – toto cvičenie mu pomáhalo vždy, keď sa ho zmocnil strach. Vtom sa ozval zvonček pri dverách. Hélias vyskočil z kresla a zavolal smerom k Alainovej pracovni, že sa o to postará.

Keď otvoril dvere, uvidel dvoch veľkých chlapov v čiernom, od topánok až po šiltovky. Dokonca mali na očiach slnečné okuliare.

„Vaše meno!“ prikázali.

„Hélias Révol, asistent Alaina Fissona,“ odvetil poslušne a pošúchal si šiju.

Ten menší naťukal mená do mobilu, ani nezdvihol hlavu a zavelil:

„Ty nemáš oprávnenie. Ustúp.“

Odtisol mladíka plecom a jeho spoločník, skutočný obor, ho nasledoval. Na hrubom zápästí mal pripevnenú retiazku s plechovým kufríkom.

„Kde je znalec vôní Fisson?“ vyštekol prvý muž a spoza okuliarov sliedil po okolí.

„Vo svojej pracovni.“

„Na čo čakáš? Choď poňho!“

Hélias zdúpnel, otrasený prísnym rozkazom.

Obor za ním si rozopol sako. Mladík v zmätku považoval puzdro na okuliare na mužovom opasku za kožené puzdro na zbraň. Dych sa mu zrýchlil a o krok cúvol. Chlapík, potešený, že to berie vážne, sa zaškeril. Svojím ksichtom, s ktorým by ho nevzali ani do podradného westernu, však Héliasa poriadne vydesil. Zrak sa mu zahmlil a dych zrýchlil. Zmocnil sa ho strach. Silné emócie u Héliasa často vyvolávali záchvat. Opäť strácal nad sebou kontrolu. Bol si tým istý. Toto pomyslenie len zhoršovalo jeho situáciu. Hruď mu zavalila ťažoba. Usiloval sa tomu za každú cenu uniknúť. Vytiahol z vrecka kovový žetón a pomädlil ho v dlani. „Uvoľni sa, uvoľni sa,“ šepkal so zatvorenými očami.

„Moje puzdro na okuliare ho tak vystrašilo? Haha. A ty si ma považoval za drúka…“

Jeho spoločník len pokrčil plecami.

„Pozri sa naňho, je celkom hotový.“

„To už stačí,“ zasiahol Alain a vyšiel z pracovne.

Obaja muži v okamihu stuhli.

„Znalec Fisson, máme jasné rozkazy. My…“

„Mlčte!“ prikázal im rázne.

Natiahol ruku a ukázal zápästie, na ktorom mal vytetovanú ružu so štyrmi tŕňmi.

„A môjho asistenta nechajte na pokoji,“ dodal už pokojnejšie.

Vytiahol z peňaženky čiernu kartu, ktorú tí dvaja okamžite skontrolovali.

„Neviem, kde vás Cornélia berie, asi jej musím pripomenúť kritériá výberu.“

Dal im päťčíselný kód, vzápätí putá odomkli a podali mu kufrík. Skontroloval celistvosť pások nalepených cez žliabok a pokynul mužom, aby odišli. Hélias sa pomaly spamätával.

„Počínal si si veľmi dobre,“ uistil ho Alain. „Nedal si sa vyviesť z miery.“

Položil svoju ruku na Héliasovu a zastavil frenetický pohyb žetónu. Mladík si ho schoval do vrecka a s údivom sa pozrel na kufrík. Ešte nikdy nevidel biometrickú zámku. Alain sa uškrnul.

„Nové nariadenie. Funguje to len na moje odtlačky. Palec na nohe. Pre prípad, že by mi odrezali ruku. (Pohýbal prstami.) Neviem, kde tie nápady berú. Tušíš, čo je vnútri?“

„Myslím si, že prchavá pamäťová substancia,“ odvetil mladík s neskrývaným obdivom k vzácnej tekutine.

Alain prikývol. „Poďme. Pomôžeš mi otvoriť tú potvoru! Viac hláv, viac rozumu!“

2

V rovnakom čase, na mieste vzdialenom niekoľko stoviek kilometrov, vyblýskaný čierny sedan zastavil na ulici neďaleko radnice. Šofér vypol motor, sklapol slnečnú clonu a pozrel do spätného zrkadla. Jeho šéfka, mladá pestovaná žena pohodlne uvelebená na zadnom sedadle bola pohrúžená do nejakého článku.

„Sme na mieste, madame.“

Nora zdvihla hlavu a rozhliadla sa. Nič nenaznačovalo, že sú v Melune. Musí mu veriť.

Vytiahla zrkadielko a skontrolovala si vizáž. Žiarivá pleť tridsiatničky neniesla stopy únavy, nahromadenej odkedy zastávala tento post. Len pod očami sa črtali mierne kruhy. „Znaky tých, čo pracujú“, presviedčala ju jedného dňa mama. Aj niekoľko kolegov ju varovalo, že pod vedením výstrednej šéfky Fragrancie predčasne zostarne. Po piatich rokoch vernej služby však pri pohľade na seba usúdila, že si svoje predpovede môžu kamsi strčiť. Vložila zrkadielko do tašky a vystúpila z auta.

„Potrebujem len dvadsať minút, François, pokojne sa zatiaľ poprechádzajte,“ oznámila šoférovi a zabuchla dvere auta.

Neskoré popoludnie prezrádzala hŕstka chodcov a zblúdených turistov, ktorí narúšali nudu končiaceho sa dňa. Unavení obchodníci na Ulici generála de Gaulla spúšťali železné rolety. Neďaleko odtiaľ sa rieka Almont po putovaní celým mestom konečne vlievala do Seiny.

Mladá žena sa pozrela do mobilu. Práve včas. Keď vošla cez bránu, zamestnanec radnice ju upozornil, že čoskoro park zavrú. Poďakovala a pokračovala ďalej.

Miestom stretnutia bol osamelý strom s lavičkou. Ali Abbad z justičnej polície jej poslal presný opis miesta niekoľko hodín predtým. Podpätky, pod ktorými škrípal štrk, podčiarkovali komickosť situácie. Celá táto scéna vyšetrovateľovi nesvedčala.

Z diaľky uvidela, ako zahasil cigaretu, ohorok si strčil do vrecka, vstal a šiel jej naproti. Bol zarastený, nedbalo oblečený, akoby niekoľko dní nespal doma. Rolák vyhrnutý až k nosu dokonale zapadal do obrazu. Keď prišiel k nej, zakopol a z rúk mu vypadol spis.

„Všetko v poriadku?“ Nora sa zohla, aby mu pomohla pozbierať papiere zo zeme.

„Prepáčte,“ narovnal sa a mladej žene udrela do nosa módna vôňa paprade, voňavky, ktorú si od svojich dvadsiatich rokov kupoval v supermarkete. Zmes levandule, dubového machu, kumarínu a ohorku cigarety bola jeho pachová stopa. Jeho hlavný poznávací znak. Oprášil si rukáv a podal jej spis.

„Opäť vás potrebujem,“ povedal, zapálil si a ponúkol ju.

Odmietla.

Stretnutie sa týkalo prípadu znásilnenia na večierku. Nora preletela stránky spisu a zistila, že tam chýbajú spomienky ženy, ktorá podala žalobu. Nedokázala opísať násilníka. Sporadicky jej naskakovali len útržky násilia a spúšťali v nej záchvaty strachu. Psychológovia, ktorí obete vyšetrujú, to zvyčajne nazývajú posttraumatický syndróm. Ani výsluchy mladých mužov, ktorí boli na večierku, nič nepriniesli: nikto si nič nevšimol. Skutočná veselica slepých. Jediná istota v celom prípade bola, že justičná polícia na prípade tvrdo makala.

„Pri tom, čo sa momentálne deje vo Fragrancii, sa obávam, že vám nemôžem pomôcť.“ Nora chcela spis vrátiť vyšetrovateľovi, ten odmietol.

„Poradil by som si inak, keby som mal na výber. Prokurátor nepovolí ďalšie vyšetrovanie, ak neoznačíte stopu za správnu.“

„Akú stopu?“

„Podozrivého. Stačí, ak potvrdíte naše podozrenie.“

„Mrzí ma, ale nemôžeme vám v tom pomôcť,“ vyhlásila Nora a usilovala sa o neutrálny tón. Teatrálnosť by v tomto okamihu len uškodila.

Ali vytiahol mobil. „Minulý týždeň mi kolegovia z Marseille poslali fotografie z jedného zásahu.“

Nora mu vytrhla mobil z ruky a skúmala každý záber. Boli tam snímky z odhalenia tajného laboratória. Muži v uniformách s výložkami protidrogovej jednotky pózovali pri veľkých modrých kanistrách. Ktovie, či sa pod maskami usmievajú, pomyslela si.

„Koľko toho bolo?“

„Sto litrov veľmi zlej kvality. Polovica užívateľov sa týmto podvodníckym prípravkom priotrávila. Kolegovia ich vypočúvali priamo v nemocnici. Nemusíte sa obávať, konali sme ako naposledy. Všetko sa zničilo a obvinili sme ďalších nováčikov chemikov. Šli do lochu na poriadne dlhý čas.“

Ali si vzal späť telefón.

Nora považovala jeho návrh za grobianstvo a hneď mu to aj dala najavo. Ohroziť spojenectvo polície a Fragrancie by bolo malicherné. Jasné, že spoločnosť ochranu potrebovala, aby mohla vykonávať svoje tajné aktivity, ale aj bezpečnostné služby by škodovali, keby sa tejto spolupráce museli vzdať.

„Nezačínajme s takými primitívnymi pokusmi, jasné? Nikto tým nič nezíska.“

Nora mu vrátila spis. Tentoraz ho prijal.

„Len čo nám to zaneprázdnenosť umožní, opäť budete môcť počítať s našou spoluprácou.“

Obaja chvíľu mlčky kráčali. K večeru sa ochladilo a Abbad si medzi dvoma ťahmi z cigarety dýchol do dlaní, aby si zohrial ruky.

Nora sa v duchu tešila, že sa zatiaľ vyhla logistickému peklu tejto misie podliehajúcej znalcom vôní, kryptológom a všemožným scenárom, ktoré bolo treba vymyslieť, keď jej vtom mysľou prebleskla myšlienka.

„Prečo je toto pátranie také dôležité? Zvyčajne nás v takýchto prípadoch neoslovujete. Počúvajte, dievča znásilnené na večierku, to je fakt smutná vec, ale prečo sa má do pátrania zapojiť Fragrancia? Je to trochu zvláštne. Najmä ak má naša spolupráca zostať utajená.“

Ali potiahol z cigarety tak silne, že ju skoro prehltol. Poznal obeť. Táto informácia sa Nore nepáčila, ale aspoň lepšie pochopila jeho správanie a postoj béčkového poliša. Bol do tej aféry citovo zaangažovaný. Nora bola s citmi obozretná. Hlavne u druhých. Zakaždým hrozilo, že zbabrú všetko, čoho sa dotknú.

„A ak sa čuchovou skúškou dokáže vina toho chlapíka, ale vy nebudete mať nijaký iný dôkaz, čo potom? Nemusím vám pripomínať, že priznanie po podaní PPS nesmie byť v nijakom prípade zaznamenané v trestnom spise.“

Ali po prvý raz zdvihol zrak od špičiek topánok a pozrel sa na ňu.

„Snažte sa dokázať jeho vinu. O ostatné sa postarám ja.“

Nora sa zdržala námietky, že neodpovedal na jej otázku. Bolo jej vlastne jedno, čo v tejto veci môže urobiť, nepomôže mu. Vtom sa ako duch zjavil zamestnanec radnice.

„Počujte, už stačilo. Upozornil som dámu, že park sa zatvára. Prosím, aby ste ihneď odišli.“

Nora sa mu ospravedlnila a obaja zamierili k východu. Pri bráne ju Ali objal a s dychom páchnucim tabakom a alkoholom jej pošepkal:

„Iskra.“

Mladá žena cúvla. Musela sa veľmi ovládnuť, aby neprejavila úžas. Abbad nečakal na odpoveď, šuchol spis Nore do tašky a zmizol za rohom ulice Contrescarpe.

„Dočerta!“ uľavila si.

Dostal ju.

3

Znalec vôní obišiel drevený písací stôl a kufrík položil na zem. Vyzul si topánku a palec nohy priložil na biometrický snímač. Hélias, horiaci nedočkavosťou, sledoval každý mentorov pohyb. Zelené svetielko, zvuk západky a zvučný signál. Kufrík sa otvoril. Alain najskôr spratal zo stola zo desať figúrok a oblých kameňov, ktoré kedysi venoval Claudine, potom naň položil kufrík.

Hélias pocítil previnilé uspokojenie pri pohľade na rozčúleného mentora, keď mu kovový kufrík poškriabal kožený poťah stola. Už nespočetnekrát musel na Alainovu žiadosť impregnovať škaredý poťah, aby ho náhodou nepoškodili kvapky substancií. Hoci k nemu prechovával bezhraničný obdiv, niektoré aspekty jeho profesie by zmenil. Napríklad nábytok. Zvolil by pracovný stôl zo skla. A všetko by minimalizoval. Okrem substancií nijaké zbierky. Nikdy.

Alain vybral plechovú nádobku označenú štítkom Prchavá pamäťová substancia (PPS) – 500 ml spolu s kombináciou nejakých čísel. Na nos si nasadil okuliare v tenkom ráme a myšou rozsvietil obrazovku počítača. Pomaly ťukal do klávesnice, čo prezrádzalo jeho neistotu. Neznášal prístroje. Patril k tým niekoľkým jedincom, ktorí si mysleli, že Bernard Marti zašiel priďaleko s minitelom a jeho audiovizuálnymi videotrikmi.

„Mám ti pomôcť?“

„Áno, prosím ťa. Tej novej platforme vôbec nerozumiem. Takže, zadaj číslo série vyznačené na plechovke. Výborne. A teraz vyber dva čisté rozprašovače.“

Hélias vybral zo skrine dva z troch nástrojov, ktoré predtým vyčistil.

„Urobíme test kvality.“

„Načo to bude dobré?“

„Aby sme si overili, či sa PPS cestou z miesta výroby až sem nezmenila.“ Vzal do ruky rozprašovače. „Množia sa krádeže, Cornélia musela posilniť kontroly.“

Vzrušený Hélias nedokázal potlačiť istú obavu. Alain ho po prvý raz požiadal, aby mu asistoval. Bál sa, aby ho nesklamal. Nehovoriac, čo by bolo, keby sa jeho mentor stal svedkom nenáležitej reakcie, pokiaľ by sa nadýchal PPS. Vedel síce, že v rukách odborníka je táto substancia bezpečná, nezabúdal však, že môže mať aj nečakané účinky.

Alain otvoril nádobku, pipetou z nej nabral trochu látky a presunul ju do dávkovača rozprašovača. Potom postavil pred svojho asistenta prístroj, ktorý dokáže za studena premeniť kvapaliny na obláčik malinkých častíc.

Hélias sa opieral o stenu a cítil, ako mu srdce začína silno biť. Po hlbokom nádychu sa mu podarilo prvý pocit ovládnuť. Musí to zastaviť za každú cenu. Mal skúsenosť, akú spúšť dokáže spôsobiť nekontrolovaná emócia. Tým, že žil sám so sebou, bol viac-menej schopný každú krízu predvídať. Iróniou osudu však toto úzkostné ovládanie samého seba prispievalo k emocionálnemu diskomfortu. Stal sa sám sebe katom aj odsúdeným.

„Musím ťa upozorniť, že je to dosť účinné. Takzvaný normálny mozog (Alain naznačil prstami úvodzovky) to vždy vyvedie z miery. Ale ty to dokážeš ovládať.“

Hélias šéfovi prikývol. Po chrbte mu však prebehol mráz. Ešte nikdy nemal príležitosť vyskúšať čistú PPS a nebol si istý, či ten šok zvládne. Znova sa ho zmocnili obavy.

Spotené dlane si utrel do džínsov a zrakom hľadal podporu svojho mentora. Vzal do ruky rozprašovač a ústie, z ktorého vystupovala para, priblížil k nosu. Zavrel oči, zhlboka sa nadýchol a oprel sa o operadlo stoličky. Vonku sa zmrákalo.

Zvyčajne, keď sa prchavá pamäťová substancia so známym zápachom dostala do nozdier, zachytila sa v hliene čuchovej výstelky a putovala až k receptorom, brvám na vzdialenom konci čuchových neurónov. Tie pod psychoaktívnym vplyvom PPS vyslali nervový impulz taký nasýtený informáciami, že rozbúril celú limbickú oblasť mozgu. Amygdala a hipokampus, dve zóny zodpovedné za spracovanie emócií a spomienok, zavibrovali takou silou, že sa tri orgány súčasne aktivovali a vyvolali zmyslové a pamäťové halucinácie. Žargónom nazývali tento jav „ponorenie“.

Skúsenosť s PPS bez pridania čuchovej zložky bola iná. Substancia vydávala umelú vôňu, trpkú, so studenými tónmi, ktoré z nej vystupovali a dráždili ako alkohol. Keď príval čuchových informácií dorazil do limbického systému, v Héliasovej lebke sa rozlial príjemný pocit. Akoby dostal slabú anestéziu. Pocítil mierne závraty, tie sa však vzápätí zmenili na eufóriu. Putovanie bolo opojné, strhujúce. Vzápätí sa tento stav trvajúci niekoľko sekúnd zmenil na príkry pocit. Mozog akoby mlel naprázdno. Burácal v ňom nezastaviteľný lomoz. Márne sa pokúšal spomenúť si na minulosť, ktorá neexistovala. Nič sa mu nezobrazovalo, hoci všetky spojenia boli v pohybe. Jeho mozog pátral v bezútešne prázdnej knižnici. Rukami sa zaprel do opierok stoličky, podráždene a frustrovane. Pod zavretými viečkami žmúril. Zúfalo sa snažil na niečo alebo niekoho si spomenúť, no cítil len prázdno.

To, čo spočiatku vnímal iba ako nepríjemný pocit, ako slovo, čo máme na jazyku, alebo kýchnutie, ktoré sa usilujeme zadržať, sa náhle zmenilo na hmatateľné podráždenie. Keď sa ho pokúsil zhmotniť v pamäti, uniklo mu. Na čele sa mu perlili kvapky potu. Jeho mozog, vyčerpaný a na konci so silami, sa nakoniec uvoľnil. Účinky látky odznievali. Otvoril oči. Alain pred neho postavil pohár.

Hélias vytiahol z vrecka žetón a začal ho mädliť medzi prstami.

„Vlož si ho späť a napi sa. Neboj sa, je to len sladená voda. Námaha, ktorú podstúpila tvoja mozgová kôra, si to žiada.“

Hélias poslúchol.

„Tak čo, aké to bolo na prvý raz?“

„Čo chceš počuť? Bolo to strašne nepríjemné. Nevedel som, čo mám vlastne hľadať.“

„Frustráciu. Pri pohľade na teba by som povedal, že si ju našiel.“

Alain si rozopol golier. Dobre sa zabával. Pokračoval:

„Ak PPS nie je spojená s nijakou vôňou, mozog dostane príkaz spomenúť si, ale nevie na čo. Vznikne zmätok a frustrácia. Uznávam, že je to veľmi nepríjemný pocit. Čím je však zážitok odpornejší, tým viac to dokazuje dobrú kvalitu substancie. Táto zásielka (ukázal na plechovku) je čistá.“

Účinky čoskoro pominuli a Hélias sa celkom uvoľnil.

„Prepáč, že som sa dal uniesť.“

„Vôbec sa neospravedlňuj. Tvoja reakcia zásielku overila. Mali by sme sa tešiť.“

„Musím priznať, že celé to nebolo iba negatívne. Počiatočná fáza bola dokonca veľmi príjemná.“

„Nástup účinku? To nám práve robí starosti. Niektorí tupci majú záujem o syntetickú PPS práve pre tú počiatočnú eufóriu.“ Alain vstal a povystieral si údy. „A ich vinou pribúdajú ešte väčší tupci, ktorí nám ju dodávajú… Pomôž mi poslať výsledok do Fragrancie.“ Ukázal prstom na obrazovku. „Potom si choď oddýchnuť. Zaslúžiš si to.“

4

Hélias stúpal tri poschodia k svojmu príbytku. S bicyklom na pleci a rukami vyťahanými od tašiek obozretne míňal každý schod. Najviac sa obával, že sa mu pri neopatrnom pohybe celý nákup vysype. Hrozbou bola taška s čistiacimi prostriedkami. Tá úbohá zradkyňa pri každom prudšom pohybe hrozila roztrhnutím. Hélias sa v duchu modlil, aby vydržala. Jej obsah bol nevyhnutný, ak si mal upratať izbu. Na poslednom schode všetko pustil na zem a vydýchol si. Dobrý výkon.

Za izbu vo štvrti Bollée vďačil svojmu spolubývajúcemu. Adam mal to šťastie, že sa narodil v bohatej rodine. Hélias našiel jeho inzerát na internete. Nič nenasvedčovalo, že z nich budú priatelia. Kým jeden vyhľadával davy ako starosta v predvolebnej kampani, druhý len ťažko znášal spoločnosť. Hélias dodržiaval prísny životný štýl a Adam hľadal na dne každého pohára alkoholu rajskú záhradu.

Ten piatkový večer bol ukážkou toho, akí sú rozdielni. Len čo Hélias vošiel, pohltil ho hluk vravy asi tucta ľudí debatujúcich v salóne. Spolubývajúci k nemu tackavo podišiel. Bol celý spotený a špinavá košeľa sa mu lepila na telo.