Start

Paulo Coelho

A BRUXA DE PORTOBELLO

Copyright © 2006 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangement with Sant Jordi

Asociados, Barcelona, SPAIN.

All Rights Reserved.

www.paulocoelho.com

Translation © 2007 by Jana Marcelliová

Jacket design © 2007 by Jerome Tisne / Getty Images

Slovak edition © 2007, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z portugalského originálu A bruxa de Portobello

(Editora Planeta do Brasil Ltda., 2006) preložila Jana Marcelliová.

Redigovala Tamara Chovanová.

Obálku navrhol Jerome Tisne.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 369. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3420-8

Venujem S. F. X., slnku, ktoré okolo seba šírilo

svetlo a teplo a bolo vzorom pre tých,

ktorí sú myšlienkami za obzorom.

Nepoškvrnená Panna Mária, oroduj za nás,

ktorí sa k Tebe utiekame. Amen.

Nikto nezažne sviecu a nepoloží ju do skrýše

ani pod nádobu, ale na svietnik,

aby videli žiaru tí, čo prichádzajú.

LUKÁŠ 11, 13

Prv ako tieto svedectvá opustili môj pracovný stôl a vydali sa na cestu, ktorú som im určil, chcel som ich premeniť na tradičnú knižku, kde je skutočný príbeh vyrozprávaný po dôkladnom skúmaní.

Začítal som sa do množstva životopisov, ktoré by mi pomohli pri jej písaní, a pochopil som jedno: autorov názor na hlavnú postavu napokon ovplyvní výsledok bádania. Keďže som nemal v úmysle povedať presne, čo si myslím, ale ukázať, ako príbeh „čarodejnice z Portobella“ vnímali jeho hlavné postavy, vzdal som sa myšlienky na knihu; zdalo sa mi lepšie jednoducho prepísať to, čo som si vypočul.

Heron Ryan, 44 rokov, novinár

NIKTO NEZASVIETI lampu, aby zostala skrytá za dverami, cieľom svetla je vytvoriť okolo seba viac svetla, otvoriť oči, ukázať nádheru vôkol.

Nikto neobetuje to najdôležitejšie, čo má: lásku.

Nikto nevkladá svoje sny do rúk tých, čo ich môžu zničiť.

Nikto okrem Atheny.

Dlho po jej smrti ma jej bývalá učiteľka požiadala, aby som s ňou išiel do škótskeho Prestopansu. Mesto využilo feudálny zákon, ktorý o mesiac neskôr zrušili, a oficiálne omilostilo osemdesiat jeden osôb a ich mačiek, popravených za čarodejníctvo v šestnástom a sedemnástom storočí.

Podľa oficiálneho hovorcu barónov z Prestoungrangeu a Dolphinstounu „väčšinu z nich odsúdili bez konkrétnych dôkazov, len na základe obviňujúcich svedectiev, ktoré uvádzali pocit prítomnosti zlých duchov“.

Je zbytočné opäť spomínať všetky ukrutnosti inkvizície, ich mučiarne a hranice blčiace plameňmi nenávisti a pomsty. Edda však cestou viackrát zopakovala, že čosi na tomto geste bolo pre ňu neprijateľné: mesto a štrnásty barón z Prestoungrangeu a Dolphinstounu „omilostili“ brutálne popravených ľudí.

„Žijeme v dvadsiatom prvom storočí a potomkovia skutočných zločincov, ktorí zabíjali nevinných, si nárokujú právo ,udeliť milosť‘. Vy viete, o čo ide, Heron.“

Vedel som. Rodí sa nový hon na čarodejnice; namiesto rozpáleného železa sú dnes zbraňou irónia a útlak. Na každého, kto v sebe náhodne objaví nadanie a odváži sa o svojej schopnosti hovoriť, sa začnú pozerať s nedôverou. A manžel, manželka, otec, dieťa či ktokoľvek iný zväčša nepocíti hrdosť, práve naopak, v strachu, že celá rodina vyjde na posmech, zakáže akékoľvek zmienky na danú tému.

Kým som spoznal Athenu, nazdával som sa, že ide len o nečestné zneužívanie ľudskej beznádeje. Moja cesta do Transylvánie a dokument o upíroch mali tiež ukázať, ako ľahko sa ľudia dajú oklamať; v ľudskej predstavivosti pretrvávajú niektoré celkom absurdné povery, a to bezohľadní jedinci zneužívajú. Keď som navštívil Drakulov hrad, zrekonštruovaný len preto, aby mali turisti pocit, že sú na výnimočnom mieste, vyhľadal ma istý vládny činiteľ. Naznačoval, že po odvysielaní filmu na BBC dostanem (podľa jeho slov) dosť „významnú“ odmenu. Z jeho hľadiska som pomáhal propagovať význam mýtu a za to som si zaslúžil veľkorysú prémiu. Jeden zo sprievodcov povedal, že počet návštevníkov sa z roka na rok zvyšuje a že každá zmienka o mieste je dobrá, aj tá, ktorá tvrdí, že hrad je nepravý, že Vlad Dracul je historická postava, ktorá nemá nič spoločné s mýtom, a že je to celé len blúznivý výplod Škóta (pozn. red.: Bram Stoker), ktorý v tom kraji nikdy nebol.

V tej chvíli som pochopil, že aj keby som sa prísne držal faktov, nedobrovoľne napomáham lži. Hoci plánom môjho scenára bolo demystifikovať to miesto, ľudia veria tomu, čomu chcú. Sprievodca mal pravdu, v podstate som napomáhal propagácii. Napriek nemalej čiastke, ktorú som už investoval do cesty a výskumu, ihneď som od projektu odstúpil.

Cesta do Transylvánie však nesmierne ovplyvnila môj život: spoznal som Athenu, keď pátrala po svojej matke. Osud, ten záhadný, neúprosný osud, nás postavil tvárou v tvár v bezvýznamnej hale ešte bezvýznamnejšieho hotela. Bol som svedkom jej prvého rozhovoru s Deidre, alebo Eddou, ako sa necháva volať. Takmer ako divák som sledoval boj svojho srdca, ktoré ma bránilo pred zvodmi ženy, čo nepatrila do môjho sveta. Plesal som, keď rozum prehral bitku, a už som sa mohol len odovzdať, pripustiť, že som sa zamiloval.

A vďaka tejto vášni som videl rituály, o akých sa mi ani nesnívalo, dve materializácie a tranzy. V presvedčení, že ma láska zaslepila, pochyboval som o všetkom. Pochybnosti ma však neparalyzovali, posúvali ma smerom k oceánom, ktorých existenciu som nemohol pripustiť. Táto sila mi v najťažších chvíľach pomohla čeliť cynizmu kolegov novinárov a napísať o Athene a jej práci. A keďže láska je napriek Atheninej smrti stále živá, sila sa nestratila, ja však túžim zabudnúť na to, čo som videl a čo som sa naučil. Týmto svetom by som sa mohol plaviť len ruka v ruke s Athenou.

Toto boli jej záhrady, jej rieky, jej hory. A keď je teraz preč, potrebujem, aby bolo všetko rýchlo ako predtým. Budem sa viac venovať dopravným problémom, zahraničnej politike Veľkej Británie, správe našich daní. Chcem opäť veriť, že svet mágie je len dobre prepracovaný trik. Že ľudia sú poverčiví. Že veci, ktoré veda nevie vysvetliť, nemajú právo existovať.

Keď sa stretnutia v Portobelle začali vymykať spod kontroly, neraz sme sa pochytili pre jej správanie, no dnes som rád, že ma nikdy nepočúvala. Ak po tragickej strate niekoho, koho veľmi milujeme, jestvuje nejaká útecha, je to tá vždy potrebná nádej, že to tak možno bolo lepšie.

Zobúdzam sa a zaspávam s týmto presvedčením: bolo lepšie, že Athena odišla, prv ako zostúpila do pekiel tejto zeme. Po udalostiach, ktoré z nej urobili „čarodejnicu z Portobella“, by už nikdy nenašla duševný pokoj. Zvyšok jej života by bol trpkou konfrontáciou jej osobných snov s kolektívnou realitou. Ako poznám jej povahu, bojovala by až do konca, obetovala by svoju energiu a radosť v úsilí dokázať niečo, čomu nikto, vôbec nikto, nie je ochotný uveriť.

Ktovie, či nehľadala smrť ako stroskotanec ostrov. Zrejme nejedno skoré ráno strávila na stanici metra a čakala na útočníkov, ktorí neprichádzali. Prechádzala sa najnebezpečnejšími štvrťami Londýna a hľadala vraha, ktorý sa nevynáral. Vyvolávala hnev mocných, ktorí nevedeli prejaviť svoju zúrivosť.

Až kým sa jej nepodarilo nájsť brutálneho vraha. Koľkí z nás sa však vyhnú pohľadu na náhly odchod dôležitých vecí z nášho života? Nemám na mysli len osoby, ale aj naše sny a ideály: môžeme odolať deň, týždeň, pár rokov, no vždy sme odsúdení strácať. Naše telo žije ďalej, no dušu skôr či neskôr zasiahne smrteľný úder. Dokonalý zločin, keď nevieme, kto zabil našu radosť, aký motív k tomu viedol a kde sú vinníci.

A uvedomujú si vôbec tí vinníci, ktorí sa nepredstavia, svoje činy? Myslím, že nie, lebo oni sú tiež obeťami reality, ktorú vytvorili, hoci sú depresívni, arogantní, nemohúci a mocní.

Nechápu a nikdy by nepochopili Athenin svet. Ešte dobre, že to hovorím takto: Athenin svet. Konečne pripúšťam, že som tam bol len prechodne, z láskavosti, ako niekto, kto je v nádhernom paláci, je tie najvyberanejšie jedlá a uvedomuje si, že je to len slávnosť, palác mu nepatrí, jedlo nekúpili za jeho peniaze a v určitej chvíli svetlá zhasnú, hostitelia si idú ľahnúť, zamestnanci sa vrátia do svojich izieb, dvere sa zatvoria, a sme opäť na ulici, čakáme na taxík alebo na autobus a vraciame sa ku každodennej priemernosti.

Vraciam sa. Lepšie povedané, jedna moja časť sa vracia do tohto sveta, kde má zmysel len to, čo vidíme, čoho sa dotýkame a môžeme vysvetliť. Chcem znovu pokuty za prekročenie rýchlosti, hádky pri priehradkách v bankách, večné ponosy na počasie, horory a preteky Formuly 1. S týmto vesmírom budem musieť žiť do konca svojich dní; ožením sa, budem mať deti a minulosť bude len vzdialenou spomienkou, pre ktorú si cez deň položím otázku: ako som mohol byť taký slepý, ako som mohol byť taký naivný?

Viem tiež, že v noci sa bude moja druhá časť túlať priestorom, v styku s vecami, ktoré sú skutočné ako škatuľka cigariet a pohár džinu, ktoré mám pred sebou. Moja duša bude tancovať s Atheninou, budem s ňou, kým budem spať, zobudím sa spotený, pôjdem si do kuchyne po pohár vody a pochopím, že ak chceme zvíťaziť nad prízrakmi, musíme používať veci, ktoré nepatria do reality. A tak podľa babičkinej rady položím na nočný stolík otvorené nožnice a prestrihnem pokračovanie sna.

Na druhý deň sa pozriem na nožnice s istou ľútosťou. Musím sa však znovu prispôsobiť tomuto svetu, inak sa zbláznim.

Andrea McCainová, 32 rokov,
divadelná herečka

„NIKTO NESMIE manipulovať nikým. Vo vzťahu obaja vedia, čo robia, aj keď sa jeden potom sťažuje, že ho využili.“

To hovorila Athena, no správala sa celkom opačne, pretože ma využila a zmanipulovala bez akéhokoľvek ohľadu na moje city. Je to tým vážnejšie, že hovoríme o mágii; koniec koncov bola moja učiteľka, poverená odovzdať mi posvätné tajomstvá, prebudiť vo mne neznámu silu, ktorú všetci máme. Keď sa odvážime do tohto neznámeho mora, slepo dôverujeme tým, čo nás vedú, veriac, že vedia viac ako my.

Môžem zaručiť, že nevedia. Ani Athena, ani Edda, ani ľudia, s ktorými som sa spoznala vďaka nim. Hovorila, že sa popri učení sama učí, a hoci som tomu zo začiatku odmietala uveriť, neskôr som sa presvedčila, že to môže byť pravda. Napokon som zistila, že je to ďalší z jej spôsobov, ako otupiť našu pozornosť a dosiahnuť, aby sme podľahli jej čaru.

Ľudia, ktorí sa venujú duchovnému hľadaniu, nemyslia, chcú výsledky. Chcú sa cítiť mocní, vzdialení od anonymných más. Chcú byť zvláštni. Athenine hry s cudzími citmi boli desivé.

Mám dojem, že v minulosti hlboko obdivovala svätú Teréziu z Lisieux. Katolícke náboženstvo ma nezaujíma, no dopočula som sa, že Terézia mala akési mystické i fyzické spojenie s Bohom. Athena raz spomenula, že by mala rada podobný osud ako ona: v tom prípade mala vstúpiť do kláštora, zasvätiť život rozjímaniu alebo pomoci chudobným. Bolo by to omnoho užitočnejšie pre svet a omnoho menej nebezpečné ako pomocou hudby a rituálov uvádzať ľudí do stavu akéhosi opojenia, kde sa môžeme stretnúť so svojím lepším, ale i horším ja.

Vyhľadala som ju, keď som pátrala po zmysle svojho života, hoci som to pri našom prvom stretnutí nepriznala. Mala som hneď pochopiť, že to Athenu príliš nezaujímalo; chcela žiť, tancovať, milovať sa, cestovať, sústreďovať okolo seba ľudí, aby ukázala svoju učenosť, predviedla svoje nadanie, provokovala susedov, využila to najsvetskejšie v nás, hoci sa svojmu hľadaniu usilovala dať masku duchovna.

Vždy keď sme sa stretli pri magických obradoch alebo sme šli spolu do baru, cítila som jej moc. Prejavovala sa tak silno, že som sa jej mohla takmer dotknúť. Zo začiatku ma to fascinovalo, chcela som byť ako ona. No raz v bare začala rozprávať o „Treťom obrade“, ktorý zahŕňa sexualitu. Urobila to pred mojím priateľom, pod zámienkou, že ma niečo naučí. Myslím si, že jej cieľom bolo zviesť muža, ktorého milovala.

A, prirodzene, napokon sa jej to podarilo.

Nemali by sme hovoriť zle o ľuďoch, čo prešli z tohto života do astrálneho plánu. Athena nebude skladať účty mne, ale všetkým tým silám, ktoré neusmernila pre dobro ľudstva a svoje vlastné duchovné pozdvihnutie a využila ich pre vlastný prospech.

A čo je horšie, nebyť jej sklonu k exhibicionizmu, všetko, čo sme spolu začali, mohlo vyjsť. Stačilo by konať diskrétnejšie a dnes by sme spoločne plnili poslanie, ktoré nám bolo zverené.

Nedokázala sa však kontrolovať, myslela si, že má vždy pravdu a že prekoná všetky prekážky len pomocou svojej schopnosti zvádzať.

A aký je výsledok? Zostala som sama. A nemôžem odísť od začatej práce – musím ísť až do konca, aj keď sa niekedy cítim slabá a takmer stále skľúčená.

Neprekvapuje ma, že sa jej život skončil takto, ustavične sa zahrávala s nebezpečenstvom. Hovorí sa, že extrovertní ľudia sú nešťastnejší ako introverti a kompenzujú si to tak, že ukazujú sami sebe, že sú veselí a spokojní so životom. Aspoň v jej prípade je toto tvrdenie pravdivé.

Athena si uvedomovala svoju charizmu a trápila všetkých, čo ju milovali.

Aj mňa.

Deidre O’Neillová, 37 rokov,
známa ako Edda

KEĎ NÁM DNES zavolá neznámy muž, trošku sa snami porozpráva, nič nenaznačuje, nič zvláštne nepovie, no napriek tomu nám venuje pozornosť, ktorej sa nám zriedka dostáva, sme schopné s ním v ten večer ísť do postele takmer zaľúbené. Sme také, a nie je na tom nič zlé – je v ženskej povahe ľahko sa otvoriť láske.

Táto láska ma v devätnástich rokoch otvorila stretnutiu s Matkou. Athena mala presne toľko rokov, keď po prvý raz vstúpila do tranzu prostredníctvom tanca. Toto je však jediná spoločná vec medzi nami – vek našej iniciácie.

Vo všetkom ostatnom sme boli celkom odlišné, predovšetkým v spôsobe, akým sme pristupovali k ostatným. Ako jej učiteľka som vždy dala to najlepšie zo seba, aby si mohla usporiadať svoje vnútorné hľadanie. Ako jej priateľka, hoci neviem, či tento môj cit opätovala, som sa ju usilovala upozorniť, že svet ešte nie je pripravený na zmeny, ktoré chcela vyvolať. Spomínam si na prebdené noci, ktoré predchádzali môjmu rozhodnutiu dovoliť jej konať celkom slobodne a nasledovať príkazy svojho srdca.

Jej problém spočíval v tom, že bola ženou dvadsiateho druhého storočia žijúcou len v dvadsiatom prvom storočí a že dovolila, aby to všetci videli. Zaplatila za to? Bezpochyby. No zaplatila by oveľa viac, keby potláčala svoju mimoriadnosť. Bola by zatrpknutá, frustrovaná, neprestajne by sa trápila „tým, čo si budú myslieť ostatní“, ustavične by hovorila „najprv vyriešim tieto záležitosti, potom sa budem venovať svojmu snu“, jednostaj by sa sťažovala, že „ideálne podmienky nebudú nikdy“.

Všetci hľadajú dokonalého učiteľa, učitelia sú však len ľudia, hoci ich učenie môže byť božské, a to iní ťažko prijímajú. Nemýliť si učiteľa s poučením, rituál s extázou, prenášača symbolu so symbolom samotným. Tradícia je spätá so životnými silami, a nie s osobami, ktoré všetko prenášajú. Sme však slabí, prosíme Matku, aby nám poslala sprievodcov, kým ona posiela len značky na cestu, ktorou musíme prejsť.

Beda tým, čo hľadajú pastierov namiesto túžby po slobode! Stretnutie s vyššou energiou je každému na dosah, je však vzdialené tým, čo prenášajú zodpovednosť na iných. Náš čas na tejto zemi je posvätný a mali by sme velebiť každý okamih.

Na dôležitosť tejto skutočnosti sa celkom zabudlo, dokonca aj náboženské sviatky sa stali príležitosťou na výlet na pláž, do parku, do lyžiarskych stredísk. Už niet obradov. Už nedokážeme premeniť obyčajné skutky na posvätné prejavy. Pri varení sa sťažujeme na nedostatok času, hoci by sme mohli premieňať lásku na jedlo. Prácu považujeme za Božie prekliatie, hoci by sme mohli využívať svoje schopnosti, aby nám prinášali radosť a šírili Matkinu energiu.

Bohatý svet, ktorý nosíme v duši, priniesla Athena na povrch bez toho, aby si uvedomila, že ľudia ešte nie sú pripravení prijať jej schopnosti.

My ženy sa pri hľadaní zmyslu života alebo cesty poznania vždy identifikujeme s jedným zo štyroch klasických archetypov.

Panna (a teraz nemám na mysli sexualitu) hľadá prostredníctvom úplnej nezávislosti a všetko, čomu sa naučí, je plodom jej schopnosti samostatne čeliť výzvam.

Mučeníčka v bolesti, odovzdaní sa a utrpení nájde spôsob poznania samej seba.

Svätica v bezhraničnej láske, v schopnosti dávať a nepýtať nič späť nájde skutočný zmysel svojho života.

A napokon Čarodejnica hľadá dokonalý a bezhraničný pôžitok, a tým zdôvodňuje svoju existenciu.

Mali by sme si vybrať len jednu z týchto ženských tradícií, Athena však bola všetkými štyrmi zároveň.

Nepochybne môžeme jej správanie odôvodňovať tvrdením, že každý, kto vstúpi do stavu tranzu alebo extázy, stratí kontakt s realitou. To je omyl: fyzický a duchovný svet je jedno a to isté. V každom zrnku prachu môžeme zbadať božskosť, a to nám nezabráni zotrieť ho mokrou špongiou. Božskosť sa nestratí, premení sa na čistý povrch.

Athena si mala na seba dávať väčší pozor. Keď tak uvažujem o živote a smrti svojej žiačky, mala by som trochu zmeniť svoje konanie.

Lella Zainabová, 64 rokov,
numerologička

ATHENA? Aké zaujímavé meno! Tak sa na to pozrime... jej najvyššie číslo je deväť. Optimistická, spoločenská, vyčnieva z davu. Ľudia u nej zrejme hľadajú pochopenie, súcit a veľkorysosť, a práve preto musí byť veľmi opatrná, vzrastajúca popularita jej môže stúpnuť do hlavy a napokon stratí viac, ako získa. Mala by si dávať pozor na jazyk, lebo má sklon rozprávať viac, ako káže zdravý rozum.

Jej najnižšie číslo je jedenásť. Myslím, že túži po vedúcej pozícii. Zaujíma sa o mystické témy a ich prostredníctvom sa usiluje priniesť harmóniu všetkým okolo seba.

To je však v priamom rozpore s deviatkou, ktorá je súčtom dňa, mesiaca a roka jej narodenia zredukovaných na jedinú číslicu. Bude neustále podliehať závisti, smútku, uzavretosti a unáhleným rozhodnutiam. Pozor na tieto negatívne vibrácie: prílišná ambicióznosť, netolerancia, zneužívanie moci, výstrednosť.

Kvôli tomuto rozporu odporúčam, aby sa venovala niečomu, čo nezahŕňa citový kontakt s ľuďmi, napríklad práci v oblasti informatiky alebo inžinierstva.

Je mŕtva? Prepáčte. A čo vlastne robila?

Čo vlastne Athena robila? Athena robila z každého rožku trošku, no keby som mal zhrnúť jej život, povedal by som: bola kňažka, ktorá rozumela silám Prírody. Lepšie povedané, bola niekým, kto z jednoduchého dôvodu, že nemal veľmi čo stratiť alebo očakávať od života, riskoval viac ako iní a napokon sa premenil na sily, o ktorých si myslel, že ich ovláda.

Pracovala v supermarkete, v banke, bola realitnou agentkou a v žiadnej z týchto pozícií neprestala prejavovať kňažku, ktorú v sebe mala. Žil som s ňou osem rokov a tým, že uvediem na správnu mieru jej povesť a identitu, jej splácam svoj dlh.

Pri zhromažďovaní týchto svedectiev bolo najťažšie presvedčiť ľudí, aby mi dovolili použiť ich skutočné mená. Niektorí tvrdili, že sa nechcú zapliesť do takéhoto príbehu, iní sa usilovali zatajiť svoje názory a city. Vysvetlil som im, že mojím skutočným zámerom je, aby ju všetci zainteresovaní lepšie pochopili, a že anonymným svedectvám nikto neuverí

Aj ten najbezvýznamnejší z opýtaných veril, že má jedinú a definitívnu verziu akejkoľvek udalosti, preto napokon všetci privolili. Počas nahrávok som pochopil, že nič nie je absolútne a všetko závisí od vnímania človeka. A najlepší spôsob, ako sa dozvedieť, kto sme, je neraz dozvedieť sa, ako nás vidia iní

To neznamená, že urobíme to, čo očakávajú, no aspoň si lepšie rozumieme. Dlhoval som to Athene.

Zachytiť jej príbeh. Napísať o jej mýte.

Samira R. Khalilová, 57 rokov,
žena v domácnosti, Athenina matka

NEVOLAJTE JU ATHENA, prosím. Jej skutočné meno je Sherine. Sherine Khalilová, milovaná, vytúžená dcéra, ktorú sme s manželom tak veľmi chceli splodiť sami!

Život mal však iné plány – keď je osud príliš štedrý, vždy sa nájde priepasť, do ktorej sa môžu zrútiť všetky sny.

Žili sme v Bejrúte, v čase, keď ho všetci považovali za najkrajšie mesto Blízkeho východu. Môj manžel bol úspešný podnikateľ, brali sme sa z lásky, každý rok sme cestovali do Európy, mali sme priateľov, pozývali nás na všetky dôležité spoločenské udalosti a raz bol hosťom v mojom dome sám americký prezident, len si predstavte! Boli to tri nezabudnuteľné dni, prvé dva americké tajné služby prekutrávali každý kút nášho domu (už mesiac predtým boli v našej štvrti, zaujímali strategické pozície, prenajímali si byty, prezliekali sa za žobrákov a zaľúbené páry). A jeden slávnostný deň, lepšie povedané dve hodiny. Nikdy nezabudnem na závistlivé pohľady našich známych a na radosť, že sa môžeme fotiť s najsilnejším mužom planéty.

Mali sme všetko, okrem toho, po čom sme najviac túžili – dieťaťa. Takže sme vlastne nemali nič.

Skúsili sme všetko, dávali sme sľuby, chodili sme na miesta zaručených zázrakov, navštevovali sme lekárov, liečiteľov, brali sme lieky, pili elixíry a zázračné nápoje. Dva razy ma umelo oplodnili, a dieťatko som stratila. Pri druhom som prišla aj o ľavý vaječník a už som nenašla žiadneho lekára, ktorý by riskoval ďalšie podobné dobrodružstvo.

Vtedy nám jeden priateľ, ktorý vedel o našej situácii, poradil jediné možné riešenie – adopciu. Povedal, že má kontakty v Rumunsku a že proces nepotrvá dlho.

O mesiac neskôr sme nasadli do lietadla, náš kamarát mal dôležité obchodné rokovanie s tým diktátorom, čo tam vtedy vládol, nespomínam si na jeho meno (pozn. red.: Nicolae Ceausescu), tak sme sa vyhli všetkým byrokratickým formalitám a šli sme do adopčného centra v transylvánskom Sibiu. Tam nás už čakali s kávou, cigaretami, minerálkou a vyplnenými papiermi, stačilo si vybrať dieťa.

Zobrali nás do ukrutne studenej miestnosti s postieľkami a ja som uvažovala, ako tu mohli tie úbožiatka nechať. V prvej chvíli som chcela adoptovať všetky, zobrať ich do našej krajiny, kde je slnko a sloboda, to bol však, prirodzene, šialený nápad. Prechádzali sme pomedzi postieľky, načúvali plaču a desili sa významu svojho rozhodnutia.

Viac ako hodinu sme si s manželom nepovedali ani slovo. Vyšli sme von, dali sme si kávu, zapálili cigaretu, vrátili sa späť – toto sa opakovalo niekoľkokrát. Všimla som si, že žena poverená adopciou už stráca trpezlivosť, musela som sa rozhodnúť. V tej chvíli akoby som nasledovala inštinkt, ktorý si dovolím označiť za materský, akoby som našla dieťa, ktoré musí byť v tomto vtelení moje, no prišlo na svet z iného lona, a ukázala som na jedno dievčatko.

Zamestnankyňa navrhla, aby sme ešte pouvažovali. Práve ona, čo ju tak obťažovalo naše váhanie! No ja som už bola rozhodnutá.

Aj tak mi opatrne, aby nezranila moje city (myslela si, že máme kontakty s vysokými predstaviteľmi rumunskej vlády) zašepkala do ucha, aby ju nepočul môj manžel:

„To rozhodne nebude dobré. Je to cigánča.“

Odvetila som, že kultúra sa neprenáša génmi a len trojmesačné bábätko bude moje a manželovo dieťa, vychovávané podľa našich zvykov. Spozná kostol, ktorý navštevujeme, pláže, kde chodíme na prechádzky, bude čítať knihy vo francúzštine, navštevovať bejrútsku Americkú školu. Okrem toho, nevedela som nič, a dodnes neviem, o cigánskej kultúre. Viem len, že cestujú, niekedy sa neumývajú, podvádzajú iných a nosia náušnice. Hovorí sa, že unášajú deti a odvážajú si ich na vozoch, tu sa však stal presný opak, opustili dieťa a ja som sa ho chystala ujať.

Žena sa ma ešte pokúsila odradiť, ale ja som už podpisovala papiere a požiadala manžela, aby urobil to isté. Po návrate do Bejrútu sa svet zdal iný, Boh mi dal dôvod žiť, pracovať, bojovať v tomto slzavom údolí. Teraz sme mali dieťa, ktoré sa stalo zmyslom našich snažení.

Sherine vyrástla do krásy a múdrosti – to asi hovoria všetci rodičia, no som presvedčená, že bola skutočne výnimočné dieťa. Raz popoludní, mala vtedy už päť rokov, jeden z mojich bratov povedal, že keby chcela pracovať v zahraničí, meno vždy prezradí jej pôvod, a navrhol, aby sme ho zmenili na nejaké, čo by nepovedalo vôbec nič, ako Athena. Dnes už, samozrejme, viem, že je to nielen hlavné mesto, ale aj bohyňa múdrosti, vedy a vojny.

A môj brat to vedel a zároveň si zrejme uvedomoval problémy, aké môže arabské meno v budúcnosti priniesť – venoval sa politike ako celá naša rodina a chcel chrániť svoju neter pred temnými mračnami, ktoré ako jediný zahliadol na obzore. Najzvláštnejšie je, že Sherine sa zvuk toho slova páčil. Behom jediného popoludnia sa o sebe začala zmieňovať ako o Athene a už jej to nikto nedokázal vyhovoriť. Aby sme jej urobili radosť, aj my sme si osvojili túto prezývku a mysleli sme si, že ju to prejde.

Môže meno ovplyvniť život človeka? Lebo čas bežal, prezývka odolávala a my sme si na ňu zvykli.

Keď sa Sherine dostala do puberty, zistili sme, že cíti akési náboženské poslanie – bola stále v kostole, vedela evanjeliá naspamäť, a to bolo zároveň požehnanie i prekliatie. Vo svete, ktorý sa čoraz viac rozdeľoval podľa rôznej náboženskej viery, som sa bála o bezpečnosť svojej dcéry. V tom čase nám Sherine už začínala hovoriť, akoby to bola najnormálnejšia vec na svete, že má viacerých neviditeľných priateľov – anjelov a svätých, ktorých obrazy vídala v kostole, kam sme chodili. Isteže, všetky deti na svete majú vízie, no zriedka si na ne po určitom veku spomínajú. A dávajú život neživým veciam, bábikám a plyšovým tigrom. Keď som však jedného dňa šla po ňu do školy a povedala mi, že videla „ženu odetú v bielom, podobnú Panne Márii“, začala som mať pocit, že to je priveľa.

Pravdaže verím v anjelov. Dokonca verím, že anjeli sa rozprávajú s malými deťmi, ale keď sa zjavujú dospelým, to už je rozdiel. Počula som o pastieroch a vidiečanoch, ktorí tvrdia, že videli ženu v bielom, a to im zničilo život. Začnú za nimi chodiť ľudia hľadajúci zázraky, farári si robia starosti, dediny sa premenia na pútnické miesta a úbohé deti skončia v kláštore. Tá historka ma preto veľmi znepokojila, Sherine by sa v tom veku mala skôr starať o mejkap, lakovanie nechtov, romantické telenovely alebo detské televízne programy. Moja dcéra nebola v poriadku a ja som zašla za odborníkom.

„Upokojte sa,“ povedal mi.

Pre pediatra špecializujúceho sa na detskú psychológiu, ako pre väčšinu lekárov, ktorí sa týmto oblastiam venujú, sú neviditeľní kamaráti istým druhom premietania snov a pomáhajú dieťaťu odhaliť túžby, vyjadriť pocity, a to všetko neškodným spôsobom.

„Ale žena v bielom?“

Odvetil, že Sherine možno nie celkom chápe náš spôsob videnia alebo vysvetľovania sveta. Navrhol, aby sme ju pomaličky pripravovali na skutočnosť, že sme ju adoptovali. Podľa slov odborníka by bolo najhoršie, keby na to prišla sama, začala by pochybovať o celom svete. Jej správanie by sa mohlo stať nepredvídateľným.

Od tej chvíle sme sa s ňou rozprávali inak. Neviem, či sa človek pamätá na veci, čo sa stali, kým bol celkom maličký, ale usilovali sme sa jej ukázať, ako ju ľúbime, a že sa nepotrebuje utiekať do fantazijného sveta. Potrebovala pochopiť, že jej viditeľný svet je najkrajší, aký môže byť, rodičia ju chránia pred každým nebezpečenstvom, Bejrút je nádherný, pláže sú slnečné a plné ľudí. Bez toho, aby som sa priamo konfrontovala s tou „ženou“, som začala tráviť viac času s dcérou, pozývala som k nám jej spolužiakov, nepremeškala som jedinú príležitosť prejaviť jej všetku našu lásku.

Stratégia priniesla ovocie. Manžel veľa cestoval, Sherine chýbal, a tak sa v mene lásky rozhodol trochu zmeniť životný štýl. Osamelé rozhovory postupne vystriedalo žartovanie medzi otcom, matkou a dcérou.

Všetko šlo dobre, kým jednej noci neprišla do mojej izby s plačom, že sa bojí a peklo je blízko.

Bola som doma sama, manžel opäť musel odísť a ja som si myslela, že práve to je dôvod jej zúfalstva. Ale peklo? Čo ich to v škole či v kostole učili? Rozhodla som sa, že na druhý deň si pôjdem pohovoriť s učiteľkou.

Sherine však neprestávala plakať. Zobrala som ju k oknu a ukázala som jej Stredozemné more osvetlené mesiacom v splne. Povedala som jej, že démoni nie sú, sú však hviezdy na nebi a ľudia prechádzajúci sa po bulvári pred naším domom. Vysvetlila som jej, že sa nemusí báť, že môže byť celkom pokojná, ale ona sa ďalej triasla a nariekala. Asi po pol hodine zbytočného úsilia som znervóznela. Prikázala som jej, aby prestala, veď už nie je malé dieťa. Pomyslela som si, že možno dostala prvú menštruáciu, a diskrétne som sa jej opýtala, či tečie nejaká krv.

„Veľa.“

Zobrala som trochu vaty, povedala som jej, aby si ľahla, nech jej môžem ošetriť „ranu“. Nič to nie je, zajtra jej to vysvetlím. Ale nebola to menštruácia. Ešte chvíľu plakala, musela však byť unavená, lebo ihneď zaspala.

A na druhý deň ráno tiekla krv.

Zavraždili štyroch mužov. Pre mňa to bol len ďalší z večných kmeňových bojov, na ktoré si môj národ už zvykol. Pre Sherine to zrejme neznamenalo nič, lebo nočnú moru predošlej noci ani nespomenula.

Ten deň bol však začiatkom príchodu pekla, ktoré pretrváva dodnes. V autobuse zabili dvadsaťšesť Palestínčanov ako pomstu za vraždu. O dvadsaťštyri hodín neskôr sme už nemohli vychádzať na ulicu, strieľalo sa z každej strany. Zavreli školy, Sherine chytro priviedla domov jedna z učiteliek a potom sa situácia všetkým vymkla z rúk. Môj manžel prerušil cestu a vrátil sa domov, celé dni telefonoval s priateľmi z vlády a nikto nevedel povedať nič, čo by dávalo zmysel. Sherine počula výstrely zvonku, krik môjho manžela doma a na moje prekvapenie nepovedala ani slovo. Neustále som jej opakovala, že to prejde, že čochvíľa budeme môcť ísť znovu na pláž, ona však odvracala pohľad a pýtala si knižku alebo platňu. Kým u nás pretrvávalo peklo, Sherine čítala a počúvala hudbu.

Nehnevajte sa, nechcem na to myslieť. Nechcem myslieť na vyhrážky, ktoré sme dostávali, na to, kto mal pravdu, kto bol vinný a kto nie. Faktom je, že ak sme chceli o pár mesiacov prejsť na druhú stranu ulice, bolo treba nastúpiť na loď, odviezť sa na Cyprus, nastúpiť na druhú loď a vylodiť sa na druhej strane ulice.

Takmer rok sme sa prakticky nepohli z domu, stále sme dúfali, že sa situácia zlepší, stále sme si mysleli, že to všetko prejde a vláda nakoniec získa kontrolu nad situáciou. Keď jedného rána Sherine počúvala platňu na svojom malom prenosnom gramofóne a cvičila si pritom tanečné kroky, začala hovoriť čosi ako „bude to trvať dlho, veľmi dlho“.

Chcela som ju prerušiť, no manžel ma chytil za ruku – videla som, že pozorne počúva a berie slová dieťaťa vážne. Nikdy som nepochopila prečo a dodnes sa o tejto záležitosti nerozprávame, je to pre nás tabu.

Na druhý deň začal robiť nečakané opatrenia a o dva týždne sme boli na ceste do Londýna. Neskôr sme sa dozvedeli, že napriek nejestvujúcim konkrétnym štatistikám za dva roky občianskej vojny zomrelo okolo štyridsaťštyri tisíc ľudí, stoosemdesiat tisíc bolo zranených a tisíce stratili strechu nad hlavou. Boje z rôznych dôvodov pokračovali, krajinu obsadili cudzie sily a peklo trvá dodnes.

„Bude to trvať dlho,“ hovorila Sherine. Pane Bože, nanešťastie mala pravdu.

Lukás Jessen-Petersen, 32 rokov,
inžinier, bývalý manžel

KEĎ SOM ATHENU poprvý raz stretol, už vedela, že je adoptovaná. Mala devätnásť rokov apráve sa púšťala dohádky vuniverzitnom bufete, lebo niekto vpresvedčení, že je pôvodom Angličanka (mala svetlú pleť ahladké vlasy, oči striedavo zelené alebo sivé), povedal čosi nepekné oBlízkom východe.

Bol prvý deň školy, krúžok bol nový, nikto nevedel nič ospolužiakoch. To dievča sa však zdvihlo, chytilo druhé zagolier akričalo ako zmyslov zbavené:

„Rasistka!“

Všetci sa rozosmiali.