Copyright © Blanka Lesana Brázdová, 2022

Vydala Blanka Lesana Brázdová ve spolupráci

s Nakladatelství JONATHAN LIVINGSTON, s. r. o.,

v Praze 2022.

978-80-7551-269-7 epub

978-80-7551-270-3 mobi

978-80-7551-271-0 PDF

STELA TO CHTĚLA

Blanka Lesana Brázdová

Tuto knihu věnuji všem lidem,

kteří svůj intimní život začali dřív

a jinak, než jak si přáli...

Poděkování

Děkuji manželovi Neklanovi za vytvoření obálky ke knize Stela to chtěla i ke knize Narcistické povídky.

Ráda bych touto cestou poděkovala hudební skupině PAVEL PETRAN A KAPELA za jejich tvorbu, která mě dokáže pohladit po duši...

Děkuji za existenci Yoni vajíček, jejichž historie údajně sahá až do Starověké Číny, kde je ženy začaly používat zhruba před dvěma tisíci lety.

Děkuji i za možnost poznat Mohendžodáro, cvičení určené pouze ženám.

Moc děkuji paní Evě Kaiserové, díky nakladatelství JONATHAN LIVINGSTON se mi plní můj dávný sen psát a vydávat knihy.

Ve vaně

Ležím ve vaně.

Není to poprvé. Ve vaně jsem ležela už mnohokrát.

Dnes bylo mé poprvé.

Můj první pohlavní styk.

Mé první znásilnění.

Doufám, že poprvé a naposled. Obojího.

Na kytaru už nešáhnu. Akord C ani F se už nikdy nedoučím.

Nenávidím kytaru. Nenávidím všechny kytaristy. Zejména Ivo Šoupalíka. Je to zmetek.

Rukou se dotýkám svého přirození. Bolí. Strašně. Taky pálí. Trochu i krvavě pláče. A já s ním. Mám dřív menstruaci? Prý se to někdy stává.

Asi nebylo dobré rozhodnutí se zrovna teď tak dlouho máčet v horké vodě ve vaně. Snažím se ze sebe smýt Šoupalíka. A najít hřejivé objetí. Připadám si prázdná a celým světem opuštěná.

Netrvalo to dlouho, ale zůstalo mi rozbolavělé tělo.

Možná i duše.

Bolí mě i zápěstí z toho, jak strašně pevně mě držel obě ruce za hlavou, abych se zas tolik nebránila. Pak už jsem jen kopala nohama a snažila se různě přetáčet, aby se mu nepodařilo do mě vniknout. Zalehl mě. Byl hrozně těžký.

V jeden moment jsem doufala, že se nakonec přeci jen ubráním.

Začal mě být. Dostala jsem strach. Bolelo to. Nejvíc rány do bradavek. Asi jak mi prsa rostou, bolí. Při tělocviku musím třeba běh protrpět. A nejhorší je vybika. Kamča ráda míří na můj hrudník.

Už je asi tak hodinu po lítém boji. Zvítězil bohužel on. Ivo Šoupalík. Taky ho i tak teď něco bolí?

Vyčerpala jsem všechnu svou fyzickou sílu. Marně. Pak už jsem jen dospěla k závěru, že čím víc budu bojovat, tím víc to bude bolet. A o to déle trvat. Přišlo mi pak už nejlepší mít vše radši rychle za sebou.

Nakonec mi z břicha setřel sperma svým použitým pánským kapesníkem.

Čekala jsem nějaké modřiny. Jen jsem jich nečekala tolik. Hlavně, že na obličeji není ani jedna. Ty na prsou schovám, ale horší to bude s tím zbytkem. Při tělocviku musím mít na sobě v tělocvičně jen trenýrky. A taky tričko s krátkým rukávem. Stejně bych v něčem s dlouhými rukávy a v teplákách vypadala v tomhle horku jak debil. Zrovna letos začalo léto brzy. Původně jsem se radovala. Miluju horké letní dny. A těšila jsem se, až budu moci začít nosit své nové letní šaty s vlčími máky.

Vana plná vody mě vždy uklidnila. Tak proč ne dnes? Mačkám si přirození pravou rukou, abych na chvíli potlačila nepříjemné svědění. Jenže to podivné pálení vychází tam zevnitř. Z míst, kde byl ten hnusný kus Šoupalíka.

Do koupelny vstupuje mamina. Máme průchozí koupelnu, ale proč sakra aspoň dneska nemůže jít přes obývák, když ví, že se tu koupu?! Zašla by si deset průměrných kroků. Možná i míň. Vlastně jsem rozdíl cesty přes koupelnu či naopak obývák nikdy víc neřešila, třebaže mámino procházení v době, kdy nahá ležím ve vaně, bytostně nesnáším.

Máma mě kárá: „Proč seš uřvaná, Stelo?! Takhle lítostivá jsi snad jen ty. Koukej se se sebou něco udělat. Takhle to nikam v životě nedotáhneš.“

Ani se na mě nepodívala. Možná jen dobře.

Sedám si z polo lehu a vytahuju špunt na řetízku z vany.

Z obýváku ke mně doléhá zvuk puštěné televize: „Ve dnech 21. až 26. června se Palác kultury v Praze stal dějištěm významného mezinárodního jednání Světového shromáždění za mír a život, proti jaderné válce, kterého se zúčastnilo na 3 625 delegátů ze 132 zemí celého světa.“

Opatrně se v naší staré vaně s místy již oprýskanou bílou barvou teď postavím. Až přehnaně teplá voda udělala s kůží na mých prstech své. Podivně nabobtnala. Teprve teď jsem si všimla, že mám i škrábanec na levém prsu. Asi od toho dlouhého nehtu, který má Šoupalík na pravém palci. Byl mi odporný. A připadal i nehygienický. Ivo Šoupalík si ho prý nechal narůst kvůli lepší hře na kytaru. Tak mi to aspoň říkal, když jsem dosedla v jeho bytě proti němu do křesla s potahem s patrnými propálenými dírkami asi od cigaret, než si vzal mou novou kytaru do svých rukou, aby mi předvedl, jak správně držet akord F. Ještě v ten moment jsem si říkala, jak je ten pán hodnej, že se mi tak věnuje, a přitom se vůbec neznáme. Nejsem zvyklá na to, že by do mě někdo investoval svůj čas. A nečekám ani, že si mě někdo budě nějak víc všímat.

Soused Šoupalík se mi před dvěma měsíci ve výtahu nabídl, že mi s hraním na kytaru pomůže. A vůbec nic za to nechtěl. Viděl mě tehdy při čekání na výtah číst nauku o hře na kytaru pro začátečníky, kterou jsem dostala s kytarou.

Myslela jsem, že za to Šoupalíkovi pomůžu s úklidem po malování, jak jsme se tehdy domluvili. Měl v plánu vymalovat svou garsonku. Asi změnil názor a vymalovat doma už nechce, proto si svou výuku zinkasoval zcela jinak. Můj souhlas k tomu nepotřeboval. Těch deset minut mě přišlo strašně draho.

Měla jsem poslechnout jakési vnitřní varování. Do jeho bytu se mi až tak podivně nechtělo, a to jsem ještě nevěděla, co mě tam čeká. Na chodbě bylo slyšet, že si doma zrovna hraje na kytaru písničku „Pětatřicátníci“. Sandále z obou nohou jsem si sundávala zbytečně dlouho. A nebylo to jen proto, že jsem měla dilema, zda je vhodné ho rušit při jeho hře a zpěvu. Intuitivně jsem oddalovala moment, kdy k němu do bytu vstoupím. Něco, co neumím pojmenovat, mě tahalo od těch ušmudlaných dveří jeho bytu pryč.

Už při cestě výtahem jsem byla nervózní. To však nebylo nic zvláštního. Mám strach z lidí. Nerada se seznamuju. Nerada s lidmi mluvím. Mám trému z dospělých i z dětí. Z dospělých mám respekt. Na většině dětí mě dráždí, že žádný respekt ze starších nemají. Proč se na mě až tak vyzývavě sebevědomě některá z dětí koukají? Vadí mi, že to mají jinak, než jak jsem to měla já v jejich věku. Tak, jak mně to vydrželo doposud, třebaže mi bylo už před třemi měsíci třináct.

Byla blbost jít sama do bytu k chlapovi, kterého jsem znala jen z výtahu. Nikomu ani nemůžu přiznat, že jsem natolik hloupě naivně důvěřivá.

V posteli

Ležím obličejem ke vytapetované zdi na pravém boku ve své posteli. Říká se právě téhle poloze prenatální? Asi jo. Prostě mám pokrčené obě nohy. Lehávám tak často. Cítím se víc v bezpečí.

Dřív jsem ještě objímala při usínání plyšového medvěda Míšu, ale pak mi ho mamina vyhodila mezi odpadky do kontejneru, protože v něm viděla vypelichanou příšernost, a protože jsem na hračky byla už moc velká. Nechtěla mít v našem bytě zbytečné lapače prachu. Stýská se mi po Míšovi. Moc ráda bych právě dnes byla s ním. A se vším se mu svěřila.

Slzy mi stékají na polštář povlečený do povlečení s růžovými a bílými růžičkami. Dnes poprvé už nebrečím coby panna, napadne mě.

Do pokoje vstupuje mamina. Nejde dál. Zůstala stát hned za dveřmi mého pokojíčku. I tak jsem nestihla včas přestat brečet. Spoléhala jsem na to, že mě přes zvuk televize neuslyší. Zbystřila jsem, až když píseň Škoda láska byla pojednou nečekaně víc hlasitá. To, jak máma otevřela dveře.

„Proč už zas bulíš, Stelo?!“

„Pohádala jsem se ve škole s holkami.“ vymýšlím si.

Nemáme s mámou blízký vztah. Tátu nemám. Závidím všem těm prckům, když třeba čekám na autobus, jak je rodiče obdivují, povídají si s nimi, smějí se společně, hladí je po vlasech, nosí za krkem, všelijak s nimi blbnou, ptají se jich na to, co by chtěli nebo kam by teď společně půjdou. Nepamatuju si, že bych něco takového s maminou zažila. Třeba mám ale jen špatnou paměť.

„Zítra po škole se hezky a čistě obleč, Stelo! Přijde k nám pan Jaromír. Snaž se prosím chovat normálně. Nerada bych i o tohohle chlapa zas přišla. Snad se nezalekne žít v jedné domácnosti s takovým trdlem, jako jsi ty. Zkus na něj udělat dojem. A usmívej se. Na Františka jsi pořád koukala jak vrah.“

Chci být sama. Nechci tu žádného chlapa. Žádnýho! Proč zas tohle?! Copak nemůže být doma chvíli klid. A ticho. Buď tu řve televize, v lepším případně rádio, ale nejhorší jsou všechny ty vzdechy a zvuky z máminy ložnice sousedící s mým pokojíčkem.

V lavici

V 7B je mé místo ve druhé lavici u okna. Dnes tu sedím v zelených kalhotách z podivného silonového materiálu. Mamina trvala na tom, že si je musím vzít, abych je taky unosila. Nesnáším je. Dnes se mi hodí. Zakryjí modřiny na nohách. Asi kdybych je měla u Šoupalíka, mohla jsem se zachránit. Takhle mi jen vyhrnul šaty na ramínka. A pak sundal kalhotky z jedné nohy. Jedno ramínko šatů nevydrželo, utrhlo se. Ten den jsem měla své nové šaty s vlčími máky poprvé.

Z kožené školní aktovky si vyndávám postupně svůj sešit na češtinu, učebnici, penál a nakonec svačinu. V papírovém pytlíku mám v ubrousku dva krajíce chleba se sádlem. Se solí to mamina včera trochu přehnala. Na druhou stranu jsem ráda, že mi svačiny chystá. Asi kdyby mě neměla vůbec ráda, tak by mi je nedělala.

Pomalu nepřítomně ukusuju a polykám jednotlivá sousta.

„Dobrou chuť ti přejí pražské kanalizace.“ ozve se za mou hlavou.

Vojtovi asi došla do versatilky pomerančová kůra. Aspoň do ní cpe kuličky z papíru. Někdo jiný, nejspíš Robert, flusačkou zamířil přímo na mě a fouknul. Zabolelo to! Darebák. V hodině přírodopisu nám soudružka učitelka říkala, jak je bolest pro všechny živé tvory užitečná, protože přes bolest pochopí, že se jim děje něco, co jejich tělu ubližuje. Jenže co když s tím i tak nemůže zvíře nebo člověk nic udělat?

Monča zmateně pobíhá po třídě sem a tam. Každého zvlášť se jednotlivě přeptá, jestli tu včera někde nezapomněla svou čínu. Zbytečně. I tak už všichni víme, že ji hledá. Skuhrá, že nemá jinak dneska čím psát. A emotivně líčí, že jestli ji nenajde, tak ji táta, hned jak se vrátí z práce, zabije. Monča ráda přehání. I jinak. Tenhle rok je ve třídním výboru jako nástěnkářka. Strašně to žere.

Došlo mi, že mám dneska službu na tabuli.

Tabuli na lanku po kolejničkách opatrně a v rámci možností též co nejrychleji, hlavně pak bezbolestně, stáhnu dolů. Přímo před očima tak mám písmenka z včerejší poslední hodiny dějepisu. V tu dobu jsem ještě netušila, co se s mým tělem stane jen o pár hodin později. Ještě jsem byla jiná. Normální. Jako ostatní holky ve třídě. Snila jsem. O tom, kam jednou z gymplu, ale hlavně jaké to asi bude, až se budu prvně líbat s klukem. A až s ním pak někdy třeba budu ležet v létě na mechu v lese. Budeme se spolu držet za ruce. Povídat si o všem možném. O našich dalších plánech. A přitom se spolu dívat na modrou oblohu nad našimi hlavami, na letící ptáky. Pak se budeme spolu něžně milovat při zpěvu ptáků. Pro oba to bude naše poprvé. Všude kolem nás třeba budou hlavně borovice. Ty mám v lese nejraději. A vůně jehličí. Kombinace barev zelené a modré se mi líbí, i když se říká, že zelená - modrá je pro blázna dobrá.

Pád křídy na zem mě vrátil ze vzpomínek zpět do skutečnosti. Už nikdy to tak nebude!

Jdu k umyvadlu vyprat houbu. Zase tak příšerně smrdí. Kluci houbu jen namočí a nevyždímanou ji donesou k tabuli. To jejich šup sem šup tam zanechá po uschnutí na černé tabuli šmouhy. Nejvíc se pak rozčiluje soudružka učitelka na dějepis. To pak začne hned zkoušet.

Včera Radek houbu co nejvíc namočil a hodil. Ostatní kluci se přidali. Házeli ji vzájemně po sobě přes celou třídu. Zdenda zrovna házel směrem ke dveřím na Radka, když se dveře třídy otevřely a vstoupila do nich soudružka ředitelka. Radek se na poslední chvíli sehnul. Soudružka ředitelka dostala přímý zásah do obličeje. Chudákovi Zdendovi teď hrozí minimálně třídní důtka. Přitom byl jen, jak se říká, ve špatnej čas na špatným místě. A Radek, který tu klučičí zábavu vymyslel, vyšel ze všeho bez potrestání.

Kamča chodí před tabulí sem a tam, pohupuje se v bocích, kroutí zadkem. Chce být modelkou. Umělecký dojem umocňuje svým falešným hlasitým zpěvem písničky Petra Kotvalda a Standy Hložka Holky z naší školky. Je do Petra Kotvalda zamilovaná. Přou se s Lenkou, jestli je hezčí Petr Kotvald anebo Standa Hložek. Jedna si na ruku namalovala čínou šípem probodnuté srdce s písmenem P, ta druhá se S.

Roman už Kamču nemůže poslouchat. Zakřičí na ni, ať už zavře konečně tu svou klapačku. Jenže Kamča začala asi na just znovu od začátku a z plných plic: „Majdalenka, Apolenka s Veronikou a taky Věrka, Zdeňka, Majka, Lenka s Monikou. No jasně Klára Ančí, Bára Mančí už nevím čí, to všechno byly holky z naší školky senzační. Jé, jé, jé kdepak ty fajn holky jsou? A kde maj hračky svý...“

Roman Kamču úspěšně umlčel až tím, že ji zacpal pusu svou rukou. Teď už se spolu honí po třídě. Kamila nezpívá, pro změnu se zase řehtá jak stará kobyla Romanovu vtipu, že upíři si dělají čaj z použitých dámských vložek.

Přijde mi to tady ve třídě dneska vše až neskutečně hloupý. Byla jsem ještě včera tady taky taková? Sedím dál ve své lavici. Dnes jsem i ráda, že v ní sedím už třetím rokem sama. Pojednou nezávidím tu oblíbenost druhými jiným spolužačkám. Nechce se mi jít mezi holky, do žádného ze tří hloučků. Tak jako jindy jsou rozdělené do skupinek. Ani už vlastně nevím, kdy k tomuto rozdělení došlo. Vzájemně se dost pomlouvají. A mě nejspíš shodně všechny.

Teď už se i Kamča s Romanem přestali o přestávce po třídě honit. Brzy bude zvonit. Renča mi překvapivě přinesla obrázek, který vytrhla pištící Hance. Nejsem zvyklá, že by mě někdo ve třídě vyhledával.

Hanka je z nás ze všech nejtlustší a nejmenší. Taky není dvakrát v oblibě, ale nosí Kamče do školy a ze školy školní brašnu. Bydlí ve stejném paneláku.

Hanka se začala dost hlasitě, a hlavně nepřirozeně smát. Namalovala obrázek dvou postaviček s hlavami proti sobě. Leží asi na posteli, obrázek není příliš zdařilý. Těžko odhadnout, koho a co měla v plánu přesně namalovat. Nejspíš proto pod obrázek tiskacím písmem připsala: „HANKA + MICHAL“.

Jejich starosti bych chtěla mít. Chovaj se jak puberťačky. Já se snažím najít nejlepší možnou polohu, jak sedět, aby to nebolelo. Nebo aby to aspoň bolelo co nejmíň. Jak dlouho ještě budu kvůli jednomu odpoledni trpět? Vždyť to trvalo jen pár minut.

Konečně zvoní. Čeština mi jde dobře. Nerada se učím všechny ty letopočty, ale baví mě číst z knížek. Zajímají mě osudy jednotlivých autorů. Češtinu mám jednoznačně ve škole ze všech předmětů nejraději.

Soudruh učitel Bendík chodí vždy přesně. Zato mladinká matikářka Mladá se pravidelně na každé vyučování opozdí. Jeden by čekal, že nové koště bude dobře mést.

Soudruh učitel Bendík je už starší. Jeho barevně nesourodá pleš mi přijde zajímavá. Při hodinách češtiny mám tedy i co pozorovat. Pleš se mu podivně leskne a má na ní dva hrbolky. Dnes mi je však lhostejná hodina češtiny i Bendík s jeho pleší. Tam dole to začalo zase nějak moc pálit. A to mě ještě čeká to nejhorší. Hodina těláku. Nejraději bych si to místo mezi svými stehny pevně stiskla rukou. Doma mi to trochu pomáhalo.

Můj prstýnek z pouti se sedmikráskou se zdeformoval. Zešišatěl. Už není krásně kulatý. Zničil i ten!

Pohled od svých rukou přesměruji do okna. Na školním dvoře stojí asi moc stará lípa. Prý je i nějak chráněná či co. Určitě už toho hodně pamatuje. Kdo ji asi vysadil? Jak vypadal? Jaký byl? Co měl při tom na sobě? Co v životě prožil? A co ho dál pak ještě čekalo?

Bendík mě vyvolal z referátu. Hned jsem to ani nezaregistrovala. To až když jsem vnímala podezřelé ticho ve třídě a zpozorněla jsem.

Na dnešní referát z češtiny jsem se pečlivě připravovala. Dlouho jsem váhala, jakého autora a báseň vybrat, když nám nechal soudruh učitel pro tentokrát zcela volné pole působnosti. Nakonec jsem se přiklonila k anarchistickým buřičům. A zvolila Františka Gellnera. Naučila jsem se celou báseň zpaměti poměrně snadno. Nemám nikdy problém se něco nabiflovat, asi proto jsem i za třídní šprtku. Snažím se být nejlepší ze třídy, to kvůli mamině. Je to to jediné, v čem můžu být dobrá. Jinak jí přidělávám jen trápení. Vím, že v soutěži Mladá píseň Jihlava nikdy nedostanu ani cenu diváků, natož cenu hlavní, druhou nebo třetí. Nikdy neobdržím ani Jihlavského slavíka.

Trochu jsem se bála recitace básně před celou třídou. S rozborem básní problémy nemám. I pokud se doma nestihnu připravit, v rychlosti přelétnu při vyvolání očima poslední odstavec. Tam bývá ukryt smysl každé básně. Aspoň zatím mi to vždy vyšlo a měla jsem za jedna.

Z druhé lavice to nemám před tabuli daleko. Opatrně vstávám a šourám se k soudruhu učiteli.

„Tak, trochu pohybu do toho umírání, Stelo.“

„Takhle nějak chodila spící Růženka.“

„Jde, jak když má něco v kalhotách.“

Nadechnu se. Snažím se nevnímat spolužáky ani soudruha učitele. I tak mám strašnou trému. A zadržuji pláč. Otočím se na třídu. Začnu recitovat:

„Všichni mi lhali... ze sbírky Radosti života.

Všichni mi lhali, všichni mi lhali,

blázna si ze mne dělali.

Přede mnou citem se rozplývali,

za zády se mi vysmáli.

Žurnály, básníci, učenci lhali

po léta za nos mě vodíce,

muži mi lhali, a ženy mi lhaly.

Ženy, ty lhaly mi nejvíce.

Srdce mé stále po lásce ... prahne,

... nikomu však již ... nevěřím...

Když někdo ... ke mně ruce ... své ... vztáhne,

ustoupím ... bojácně ... ke ... dveřím.“

„Stelo, nezačala jsi špatně. Tak pokračuj,“ nabádá mě celkem zbytečně Bendík.

Vím, co se ode mně očekává. Dokončit báseň. Jenže já nemůžu. Nechci se rozbrečet před celou třídou. Ta básnička mě ještě víc dojala. A už, než jsem začala, jsem byla dost naměkko.

Mlčím.

Bendík chvíli taky nic neříká.

Pak vynese svůj ortel: „Tak za tři mínus. Co je to s tebou, Stelo? Měl jsem pocit, že tě básničky baví. Dokonce jsem si říkal, že bys třeba i někdy nějakou mohla zkusit napsat a přednést nám ji tu.“

Nedokážu ze sebe dostat souvislou větu. Raději se proto mlčky vracím zpět do své prázdné druhé lavice u okna. Mám chuť okno otevřít, ale nedovolím si to. Špatně se mi dýchá.

Z první lavice u dveří se nadšeně hlásí Kamča. Třepe rukou, až je to trapný. A když se Bendík nedívá, směrem do třídy dělá na ostatní posměšné posunky. Shazuje ho tím před celou třídou, ale před jeho zraky si naopak hraje na upejpavou stydlivou dívenku, která ho neskonale obdivuje.

Svým pronikavým zvučným hláskem začala recitovat:

„Miroslav Florian - báseň Moudrost ze sbírky Snubní prsten

Hříšníci mají blíže k ráji,

hřích potají z něj okouší,

andělské brány otvírají,

ti, které žízeň pokouší,

piják, kterému těžká hlava

opile spadla do vína,

na slabé dlani potěžkává

jablko prsu Evina.“

Její výkon byl oceněn známkou jedna mínus, třebaže soudruh učitel Bendík zkritizoval výběr básně s ohledem na náš věk.

V tělocvičně

V důvěrném rozhovoru dcery s matkou

„Na jaký film?“

V podřimování

V údivu

V soutěži amatérských zpěváků

V létě

V chatce

V Třeboni

V údivu z pozvání

V podezření

V ředitelně

Ve výčitkách

V obýváku

V drogerii

V okně

V zavržení

Ve snech

Ve městě

V lese

V pokojíčku u Vojty

V zářivé čistotě

V průjmech

Ve fotokomoře

V tělocvičně

V nejistotě

V žárlivém rozpoložení

V máji

V hodině matematiky

V podzimním listí

V zámku

V říjnu

V prvním letošním sněhu

V barvách

V květnu

V povodních

Ve slunečních paprscích

Ve spartakiádním úboru

Ve stanu

V patnácti

V očekávání

V podezření

Ve výběrovém řízení

V péči manželů Hezkých

V cizím městě

V podkroví

Ve spánku

V autě

V autobuse

Ve vlaku

V matčině milující náruči

Ve snaze o spravedlnost