Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

JIŽ VYŠLO

TJ KLUNE

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Někde za mořem

JOSH LANYON

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Jinými slovy... vražda

PETRA KUBAŠKOVÁ

Ocelová křídla motýla

ASHLEY HERRING BLAKE

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Iris Kellyová má vítr z randění

LISA HENRY & SARAH HONEY

Liška ryšavá

RJ SCOTT

Každopádně láska

IMOGEN BINNIE

Nevada

ANDREW JOSEPH WHITE

Za námi šlo Záhrobí

Duch cení zuby

CHUCK TINGLE

Tábor Damašek

Copyright © 2023 by Ashley Herring Blake

Cover © by Leni Kauffman

Translation © Kateřina Niklová

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celku nebo části díla v jakékoli formě.

Toto vydání je publikováno na základě dohody s Berkley, značkou nakladatelství Penguin Publishing Group, které je součástí společnosti Penguin Random House LLC.

ISBN epub 978-80-7594-568-6 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-569-3 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-88636-29-8 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-88636-30-4 (conQueer)

Pro Meryl a Brooke

KAPITOLA 1

Iris Kellyová byla zoufalá.

Zastavila se na schodech verandy rodičů, jejíž modré dřevo laskalo červnové podvečerní slunce, a vytáhla z kapsy mobil.

Tegan McKeeová byla zoufalá.

Větu si zapsala do apky Poznámky a pak zůstala upřeně hledět na blikající kurzor.

„Zoufalá po čem, ty malá koketo?“ zeptala se nahlas a čekala, až jí něco prosákne do mozku – cokoli, co by nepůsobilo jako otřepané klišé – jenže se nedočkala. Její mysl zůstávala děsivě prázdná, nic než statický šum. Vymazala všechno až na jméno.

Protože nic víc zatím pro svoji knihu neměla. Jméno. Jméno, které milovala. Které jí připadalo správné. Které Teganiny nejlepší kámošky zkracovaly na Tea, protože proč ne. Co se týkalo její druhé romance – knihy, kvůli které už jí literární agentka chtěla natrhnout zadek, kterou už její vydavatel koupil a zaplatil a kterou její editorka očekávala za dva měsíce ve své e-mailové schránce – tak Iris neměla vůbec nic.

A to znamenalo, že zoufalá byla Iris Kellyová.

Zadívala se na dveře domu svých rodičů a její kreativní paniku nahradila hrůza, která se jí usadila v žaludku. Věděla, co ji uvnitř čeká, a že to nebude hezké. Že by matčin zubař? Ne, ne, spíš její gynekolog. Anebo, možná, pokud bude mít Iris fakt velké šestí, nějaký nebožák, který tam bude chtít být stejně málo jako Iris – protože Maeve Kellyové se prakticky nedalo vzepřít, jakmile se pro něco rozhodla – a Iris a výše zmíněný nebožák tak budou moct společně lamentovat nad absurditou celé situace.

K čertu, možná by z toho Iris mohla vyždímat námět.

Tegan McKeeová měla rande. Nenaplánovala ho, vlastně si ani nepamatovala, že by ji někdo pozval.

Iris strnula s nohou na schodu a znovu otevřela Poznámky. Tohle nebylo vůbec špatné…

„Zlato?“

Iris odtrhla oči od příšerného blikajícího kurzoru – Proč k čertu nechceš jít na rande, Tegan? – a usmála se na matku a otce, kteří nyní stáli v otevřených dveřích, objímali se a jejich tváře zářily v letním světle manželským štěstím.

„Ahojky,“ řekla a schovala mobil. „Všechno nejlepší k narozeninám, mami.“

„Díky, srdíčko,“ odvětila Maeve a šedinami prokvetlé rusé kudrny jí spadly do obličeje. Byla kulaťoučká, s měkkými pažemi a boky a bujným poprsím, které po ní zdědila i sama Iris.

„S každým rokem je krásnější,“ zamumlal Irisin táta a políbil manželku na tvář. Liam byl vysoký a štíhlý a světle rusé vlasy mu v kolečku obrůstaly lesklou pleš na vršku hlavy.

Maeve se zahihňala, načež byla Iris nucena sledovat, jak se ti dva vášnivě cicmají, a to včetně záblesku Liamova jazyka a nepokrytého, vlastně nepřehlédnutelného zašmátrání jeho ruky po Maevině zadku.

„Ježíši, vy dva,“ zabrblala Iris, vydupala schody a odvrátila oči. „Nemůžete s tím počkat, aspoň dokud nezmizím v domě?“

Odtrhli se od sebe, ale dál se nechutně zubili.

„Co na to říct, zlatíčko,“ opáčil Liam, který ani po čtyřiceti letech ve Státech neztratil svůj irský přízvuk. „Nemůžu dát od té ženské ruce pryč!“

Ozvaly se další zvuky líbání, ale to už je Iris minula a vešla do domu. Její mladší sestra Emma se objevila se svým čtyřměsíčním synem Christopherem, schovaným pod kojícím závěsem, což nejspíš znamenalo, že dítě je přisáté k jednomu z Emminých prsů.

„Bože, už zase po sobě lezou?“ zeptala se Emma a kývla bradou ke vchodovým dveřím, kde si Maeve a Liam šeptali sladké nesmysly.

„Copak si někdy dají pokoj?“ opáčila Iris a pověsila si kabelku na háček ve vstupní hale. „Aspoň to ale odvádí máminu pozornost od…“

„Ach, Iris!“ zavolala Maeve a vtáhla manžela za ruku dovnitř. „Chci tě s někým seznámit.“

„Posranej život,“ zahuhňala Iris a Emma se zazubila.

„Pozor na jazyk,“ přikázala Maeve a zavěsila se do Iris.

„Není tu nějaká pokaděná plína k vyměnění?“ zeptala se Iris, zatímco ji matka vlekla k zadním dveřím. „Nebo pokaděný záchod k vydrhnutí? Ach, počkat, právě jsem si vzpomněla, že jsem objednaná na stěr děložního čípku…“

„Nech toho,“ řekla Maeve a táhla ji dál. „Zach je moc milý.“

„No, pokud je milý,“ řekla Iris.

„Je mým instruktorem spinningu.“

„Kurvadrát.“

„Iris Erin!“ Maeve vystrčila Iris na zadní terasu a usadila ji vedle Zacha, který ji dalších třicet minut oblažoval pochvalnými výlevy o CrossFit tréninku.

„Fakt netušíš, kam až může tvoje tělo zajít a co všechno dokáže, dokud ho nedotlačíš na hranu,“ říkal.

„Hm,“ bylo vše, co ze sebe Iris dokázala vydolovat. Srkala dietní colu, proklínala matčin zvyk nechávat víno až k jídlu a pátrala kolem po nějakém spasiteli.

Liam u grilu mlčel a přímo z něj čišelo do tohohle se nemíním plést, takže jí k ničemu nebyl. Svého otce milovala, jenže ten byl až po uši zamilovaný do svojí ženy, a kdykoli to jenom šlo, dělal pro ni první poslední. Znamenalo to, že Maeve obšťastňovala Iris těmihle „schůzkami“ skoro na každé rodinné sešlosti, a Liam se pokaždé jenom usmál, políbil Maeve na tvář – nebo se s ní rovnou deset minut muchloval – a zeptal se jí, co pro ni má na tuhle požehnanou událost ugrilovat.

Emma seděla naproti Iris u borovicového stolu na terase, rusé vlasy sestřižené ve střídmém bobu reklamní manažerky, a culila se. Matčino dohazování připadalo Emmě k popukání a taky věděla, že Iris by si nikdy, ani za milion let, nevybrala někoho, koho Maeve přitáhla domů.

Hlavně proto, že Iris si za poslední rok nevybrala vůbec nikoho.

„Zkusila jsi někdy HIIT?“ vyptával se Zach. „Máš při něm pocit, jako bys měla vypustit duši, ale, páni, to vzrůšo!“

Emma zafrkala smíchy, což rychle zamaskovala tím, že poplácala své novorozeně po zádech.

Iris se podrbala prostředníkem na líci.

Aiden, Irisin bratr a nejstarší ze tří sourozenců Kellyových, zatím pobíhal po zadním dvorku, mručel jako medvěd a honil zlatavým soumrakem své sedmileté dcery, dvojčata Avu a Ainsley. Iris vážně zvažovala, že by se k nim připojila – pořádná hra na honěnou jí připadala jako lepší způsob jak strávit večer než tenhle desátý kruh pekelný.

Ne že by s něčím takovým nepočítala. Třeba minulý měsíc, na oslavě Aidenova přestěhování ze San Francisca do Portlandu, posadili Iris při večeři vedle matčiny kadeřnice Hildy, milé ženské s vlasy barvy levandule, která zahájila konverzaci otázkou, jestli má Iris ráda morčata. Iris následně promrhala celý týden a dobrých pět tisíc slov tím, že nechala Tegan bloumat zverimexem v očekávání nějakého roztomilého seznámení. Nakonec všechno smazala a obratem svalila vinu za tak příšernou inspiraci na matku.

„Víš, tohle tě zabije,“ řekl Zach, kývl na její colu a odhalil dokonalé zuby v ironickém úsměvu. Byl běloch – blonďák, modré oči – ale taky tak trochu… oranžový. Iris musela spolknout slova o soláriích a rakovině kůže.

„Ach, možná se ti podaří donutit ji pít víc vody, Zachu,“ neodpustila si Maeve, která se zrovna objevila s podnosem naloženým vegetariánskými burgery na gril.

„Voda je to jediné, co piju,“ vysvětlil Zach a opřel se lokty o kolena, přičemž se mu vskutku působivě napjaly bicepsy. „Voda a občas šálek zeleného čaje.“

„Kristepane,“ zamumlala Iris a přihnula si coly.

„Cos to říkala?“ zeptal se Zach a naklonil se blíž. Přelila se přes ni jeho slaně borovicová kolínská – spíše cunami než jemná vlnka – a Iris se rozkašlala.

„Řekla jsem krekry se sýrem,“ prohlásila, udeřila dlaní do stolu a vstala. Potáhla za svůj krátký zelený svetřík, který jí sotva zakrýval břicho. „Myslím, že bychom si měli nějaké dát.“

„Krekry se sýrem, krekry se sýrem!“ skandovaly Ava a Ainsley mezi záchvaty smíchu a pištění na dvorku, kde si je Aiden obě přehodil přes svá široká ramena. Dlouhými kaštanovými vlasy málem zametaly trávu.

Aiden postavil dívky na nejvyšší stupeň schodiště verandy a Iris po nich okamžitě skočila a drapla jejich malé ručky do svých. Udělala to tak rychle, že musela připomínat supa vrhajícího se dolů z nebe, ale bylo jí to upřímně ukradené. Neměla nejmenší problém využít svých roztomilých neteří k tomu, aby se z téhle situace vykroutila.

„Přinesu je, zlato,“ nabídla se matka, vložila podnos s burgery do manželových rukou a zamířila zpátky k zadním dveřím.

„Ne!“ zaječela Iris. Potom si na obličej připlácla úsměv a ztišila hlas. „Udělám to, mami, ty si odpočiň.“

S tím odvlekla Avu a Ainsley dovnitř takovou rychlostí, že se jejich hubené nožky málem propletly s těmi jejími. Podařilo se jí přesunout je všechny dovnitř, aniž by skončily na jedné hromadě, a promyšleným lechtáním zahnala dívenky do kuchyně.

Uvítala je vůně pečeného chleba a cukru. Emmin manžel Charlie šťouchal v obrovské modré keramické míse brambory, svaly na předloktích se mu přitom napínaly, zatímco Aidenova nádherná žena Addison – v přepásaných trikových šatech a zástěře s volánky – kladla pásky těsta na něco, co vypadalo jako koláč z rebarbory a jahod. Vypadalo to tu jako podělaný obraz od Normana Rockwella.

Iris zamávala švagrovi a švagrové a vzápětí na řeznickém špalku objevila obloženou mísu, kterou připravila její matka. Okamžitě si nacpala do úst kousek čedaru, potom potřela sezamový krekr brie a ponořila ho do mrňavého hrnečku z nerezové oceli plného místního medu.

„Klídek,“ řekla Addison, když se i dvojčata po něčem natáhla. „Ať si nezkazíte apetýt.“

Iris si nacpala do úst další kousek lahodného, apetýt kazícího potěšení. Addison byla milá a s Iris vycházela dobře, ale pořád oblékala dvojčata do stejného oblečení a zaplétala jim vlasy ve stejném stylu a vedla maminovský blog o tom, jak v domácnosti vybalancovat styl s efektivitou. Navíc měla malinkatou dlouhosrstou čivavu jménem Apple, čímž jen potvrzovala, že u nich doma jsou dovolena pouze jména na A.

Ne že by na čemkoli z toho bylo něco špatného, jenže Iris, jejíž byt byl směsicí nejrůznějšího nábytku a zásuvky v obou nočních stolcích měla plné erotických pomůcek, nikdy nevěděla, jak se se švagrovou sblížit. Hlavně když Addison mlela sračky jako ať si nezkazíte apetýt, jakmile si děcka dala kostičku sýra.

Iris si svůj krekr na truc pomazala tlustou vrstvou medu. Výhodou bylo, že měla prakticky slepenou pusu, když do kuchyně vpadla její matka a upřela na ni zářící oči.

„No?“ zeptala se Maeve. „Co myslíš?“ Za ní se dovnitř nahrnuli i Aiden a Emma s malým Christopherem.

„Jo, Iris, co myslíš?“ přidal se Aiden s úšklebkem a hodil si do úst kousek sýra s paprikou.

Iris po něm loupla nevraživým pohledem. Během dospívání si byli s Aidenem blízcí. Byl jen o dva roky starší než ona a pracoval jako designer pro Google. Oba byli kreativní snílci, jenomže od chvíle, co se oženil s Addison a stal se tátou, spolu kromě rodinných sešlostí, jako byla tahle, sotva mluvili.

Ne že by to Iris nechápala – byl zaměstnaný. Měl rodinu, musel živit děti a tvarovat z nich zodpovědné lidské bytosti, a taky manželku. Potřebovali ho, zatímco Iris trávila v poslední době většinu času tím, že zírala na zaprášený stropní ventilátor a uvažovala, jak si k čertu mohla myslet, že po tom, co loni v létě zavřela své papírnictví, bude psaní správnou kariérní volbou.

„Co si myslím o čem?“ zeptala se s předstíranou nevědomostí.

„Podle mě je roztomilý,“ prohlásila Emma, zatímco pohupovala Christophera, který jí dřímal v náruči. Trochu se zavrtěl, zkrabacené oči zavřené, ústa jako roztomilé růžové poupátko.

„No ovšem,“ řekla Iris. Emma byla… no, měla všechno v cajku. Jako vždycky. Byla o tři roky mladší než Iris, ve čtyřiadvaceti se provdala za dokonalého chlapa, do šestadvaceti se vypracovala na pozici mladší manažerky v lukrativní reklamní agentuře v Portlandu a v sedmadvaceti porodila děcko. Náhodou to přesně odpovídalo časovému rozvrhu, jak si ho naplánovala, když v šestnácti přeskočila ročník a v závěrečných zkouškách dosáhla plného počtu bodů.

„Na péči o své zdraví není nic špatného,“ namítla Emma. „Někdo takový by ti podle mě jenom prospěl.“

„Zvládnu se najíst sama, Em,“ řekla Iris.

„Sotva,“ opáčila. „Co jsi měla včera k večeři? Brambůrky? Něco z mikrovlnky?“

Bylo zbytečné říkat, že Emma a Addison byly nejlepší kámošky a společně předsedaly klubu Dokonalých žen, kterým nic nechybí. Iris si je představovala jako elitní skupinu, která se nejspíš schází v opulentním, heslem chráněném penthousu, kde si členky navzájem češou svoje lesklá hára a říkají si Bunny a Miffy a Bitsy.

„Vlastně,“ opáčila Iris a hodila si do úst zelenou olivu, „jsem se nakrmila potlačenými slzami úzkoprsých žen, které potřebují vojet, díky.“ Loupla pohledem po Charliem. „Bez urážky.“

Jenom se zasmál a dál krájel máslo do brambor, zatímco Emma znechuceně ohrnula rty. Iris ucítila bodnutí viny. Na rozdíl od Aidena si s Emmou nikdy nebyly blízké. Jako malé se Iris líbilo, že bude starší ségrou, a existovalo nepřeberné množství fotek drahé Emmy – nejmladšího, překvapivého požehnání, drahokamu, který zkompletoval rodinnou korunu Kellyových – uvelebené v Irisině náruči. Jenže jak léta ubíhala, jejich role se vyměnily a hranice mezi starší a mladší sestrou se smazala, poněvadž Emma zdánlivě vždycky znala odpověď, jak se správně chovat a jak se správně rozhodnout, o zlomek vteřiny dřív než Iris.

Pokud to Iris vůbec docvaklo.

„Iris, opravdu,“ řekla matka, vzala si od Emmy Christophera a poplácala ho po zádech. „Tvůj otec a já si o tebe děláme starosti,“ pokračovala. „Žiješ sama, nemáš spolubydlící ani pořádnou práci ani partnera…“

„Nebo partnerku.“

Její matka sebou trhla. Třebaže si Maeve a Liam Kellyovi prošli přísnou irskou katolickou výchovou, Irisinu bisexualitu vždy přijímali s otevřenou náručí i srdcem – dokonce zašli tak daleko, že se ji pokusili dát dohromady s Maevinou queer kadeřnicí se zálibou v morčatech – někdy ale byli pořád oběťmi heteronormativního jazyka, zvlášť když všichni ostatní Irisini sourozenci byli zasraní heteráci.

„Promiň, zlato,“ řekla Maeve. „Partnera nebo partnerku.“

„A já práci mám,“ bránila se Iris.

„Píšeš ty svoje ‚vesele až na věky‘ romance, nebo jak jim to říkáš, když s něčím takovým nemáš žádnou zkušenost?“ namítla Maeve.

Iris zaskřípala zuby. Nikdo z rodiny si zatím její první román nepřečetl. Měl vyjít až na podzim a Irisina rodina na romance zrovna nebyla. Pohádky, říkala její máma, když se Iris do toho žánru jako puberťačka zamilovala. „Skutečná romance je dřina,“ prohlásila tehdy Maeve, načež obratem strčila Liamovi jazyk do krku.

„‚Šťastně až na věky‘, mami,“ opravila ji Iris. „Šťastně.“

Maeve mávla rukou.

„Podělaně až na věky,“ ozval se Aiden, vytáhl z lednice pár piv a jedno podal Charliemu.

„Táta řekl podělaně!“ oznámila všem Ava.

Aiden sebou trhl a Addison po něm nevraživě koukla.

„Se syfilidou až na věky,“ přisadil si Charlie, když si otevřel pivo.

„Co je syfilida?“ zeptala se Avery.

Aiden vybuchl smíchy. „Septicky až na věky.“

„Aidene,“ vyplísnila ho Addison.

„Oba si naserte,“ utrhla se na ně Iris.

„Iris!“ vyjela Addison tónem středoškolské učitelky a pak hbitě vyhnala své dcery z kuchyně.

„Jako by vás vychovali ve stodole, vás všechny,“ řekla Maeve a zakryla Christopherovi jeho malá ouška. „Iris, jenom se ti snažíme říct, že si děláme starosti, když jsi tak sama.“

„Jsem v pohodě,“ prohlásila Iris. Hlas se jí trochu třásl, což usvědčovalo její slova ze lži, ale tak už to dopadá, když vás rodina napadne ze zálohy. Iris byla v pohodě. Jasně, vloni musela zavřít svoje papírnictví – pořád ale designovala a prodávala digitální plánovací kalendáře přes Etsy shop, v dnešní době už ale skoro nikdo nekupoval papír. Jakmile Iris začala nabízet digitální kalendáře, kamenný obchod utrpěl. Bylo to obtížné rozhodnutí, ale taky vzrušující. Po několika měsících, kdy se cítila trochu neukotvená, se Iris rozhodla zkusit psát romance. Vždycky ráda četla a už dávno snila o tom, že by napsala vlastní knihu. Ukázalo se, že jí to celkem jde. Sesmolila příběh o queer ženě pronásledované smůlou, které setkání s neznámou v newyorkském metru naprosto změní život, načež na tu samou ženu naráží na těch nejméně pravděpodobných místech po celém městě. Obdržela nabídky od několika agentů a nakonec se rozhodla pro Fionu, jenž byla dokonalou kombinací drába a chůvy a prodala Než se zase setkáme velkému nakladateli romancí, který s ní obratem uzavřel smlouvu na další knihu. Jasně, Iris nedostala za svoje dílko žádný majlant, měla ale naspořeno dost na to, aby ji to udrželo nad vodou, a prodeje přes Etsy jí zajišťovaly pravidelný příjem.

Jenže zánik jejího podniku donutil matku ještě víc vyšilovat ohledně její budoucnosti, navíc Maeve považovala psaní spíš za koníček než za stabilní práci. Nepomáhalo, že Iris s nikým už víc než rok vážně nerandila. Iris hádala, že Maeve se každý den dlouze zabývá představami o tom, jak Iris umírá chudá a sama.

Iris naopak považovala naprostou nepřítomnost romance ve svém životě za skvělou.

Žádné drama.

Žádné srdcervoucí rozchody s lidmi, kteří se nedokáží smířit s tím, že Iris se prostě nemíní vdát ani mít děti.

Žádné lži od lidí, podle kterých měla Iris být tím nejbáječnějším stvořením na světě, jen aby se od jejich vzlykajících manželek dozvěděla, že jsou kurva vdané se závazky.

Iris setřásla vzpomínku na tu prolhanou, nevěrnou mrchu Jillian, poslední osobu, kterou si vpustila do srdce, a to před třinácti měsíci. Od té doby se spokojila s tím, že o romancích jenom psala a randění spolu s konverzacemi, výměnou telefonních čísel a jakýmkoli dalším scénářem, který mohl vést k bylo by fajn tě zase vidět, odstranila z rovnice.

Žádné zase. Žádné druhé rande. K čertu, to, co Iris poslední měsíce dělala se svými známostmi z apek nebo barů, se nedalo považovat ani za první rande.

A přesně tak to Iris taky chtěla.

Protože pravda byla, že romantické knížky byly pohádky. Ne že by to matce někdy přiznala, přesně to na nich ale milovala. Představovaly únik. Dovolenou od kruté reality, kde se jenom nula celá jedno procento lidí skutečně dočkalo svého šťastně až na věky. Příběhy lásky, jakou prožili její rodiče, romance trvající čtyřicet let, roztomilá seznámení, kdy si dva lidé po mezinárodním letu do Paříže náhodou vyměnili zavazadla – tyhle sračky nebyly opravdické.

Aspoň ne pro Iris Kellyovou.

Ale pro Tegan McKeeovou…

„Iris!“ zavřeštěla Maeve a vytrhla tak Iris z brainstormingu a chudáčka Christophera ze spaní.

„Ježiši, promiň,“ řekla Iris, pak si od matky vzala Christophera a políbila ho na holou hlavičku. Natáhl k ní malinkatou ručku a zatahal ji za dlouhé vlasy. Iris se na něj usmála. Byl kurevsky roztomilý.

„Vidíš?“ řekla Maeve a zářivě se na ni usmála. „Není úžasné držet v náruči dítě? Teď si představ svoje vlastní…“

„Panebože, mami, nech toho,“ utrhla se na ni Iris a poté vrátila Christophera Emmě.

„Omlouvám se, drahoušku,“ vzdychla Maeve. „Jenom říkám, že by se k tobě mohl hodit někdo, kdo je připravený usadit se. Zach říkal, že už ho unavilo randění.“ Vykulila oči, jako by odhalila vládní tajemství. „A ty taky!“

Iris si promnula čelo. Její matka to vždy myslela hezky, jako obvykle ale trefila nalevo od středu terče. „Je mi dobře samotné, mami.“

„Ach, zlato,“ zamumlala Maeve a zadívala se na ni, jako by chtěla říct ty můj chudáčku. „Nikomu není dobře samotnému. Podívej se na Claire a Astrid. Jsou teď šťastné, ne?“

Iris se zamračila. „Jenom protože teď mají partnerky, které je dělají šťastnými, neznamená to, že by předtím šťastné nebyly.“

„Přesně tohle to znamená,“ namítla Maeve a Emma přikývla, samozřejmě. „Od chvíle, co se Astrid dala dohromady s Jordan, usmívá se víc než během celých dvaceti let, co jsem ji znala.“

„Mluvíme tu o Astrid,“ pravila Iris. „Tváří se nakvašeně, i když na nic nemyslí.“

„Souhlasím,“ prohlásil Aiden, bodl mrkví do vzduchu a ukousl si z ní. Dravost Astrid Parkerové poznal na vlastní kůži, když ho vykuchala v debatním týmu na střední. Byl tehdy ve třeťáku a ona byla prvák.

„A mně jde o to,“ řekla Maeve, vytrhla synovi z ruky druhou půlku mrkve a hodila ji po něm, načež obdařila Iris pohledem ustarané katolické matky, „že všechno tohle courání, každý týden nová známost, útěk před dospělostí, není zdravé. Je načase zvážnět.“

V kuchyni zavládlo ticho.

Zvážnět.

Iris tuhle frázi slýchala v takovém či onakém podání v průběhu celého dospívání. Měla zvážnět, když ji ve třeťáku na střední podmínečně vyloučili, protože se uprostřed narvané jídelny pohádala s asistentem ředitele kvůli archaickým pravidlům oblékání. Měla zvážnět, když rodičům řekla, že chce na vysoké studovat vizuální umění. Měla zvážnět, když snila o tom, že promění malůvky ve svých denících a blocích ve vlastní plánovací kalendáře na míru. Měla zvážnět v průběhu celých tří let vztahu s Grantem, kdy snášela neustálé dotazy na manželství a děti.

Iris totiž měla ráda sex. Hodně. V očích své rodiny byla promiskuitní, což i navzdory nejlepším snahám jejích rodičů o progresivní uvažování stále nutilo její matku špulit ústa a bledé irské líce jejího otce rudly jako jeho vlasy. Ne že by s nimi Iris sdílela podrobnosti ze svého soukromí, nikdy si však nedokázala nechat své pocity nebo názory pro sebe.

„Zlato,“ řekla Maeve, která vycítila Irisinu ublíženost. „Jenom chci, abys byla šťastná. My všichni a…“

„Tak tady se schováváte,“ pronesl Zach, jehož blonďatá hlava se objevila ve dveřích. Strčil si ruce do kapes džínů, které byly tak těsné, že Iris žasla nad tím, že se mu do nich vejde třeba jeden prst, natož pět. „Můžu s něčím pomoct? Podle Liama jsou burgery už skoro hotové.“

„Skvělé!“ Maeve se rozzářila a tleskla. Významně se na Iris zadívala. „Iris, mohli byste se Zachem prostřít?“

Další věc, kterou Iris nikdy nezvládala? Jemnocit. Můžete si myslet, že jde o produkt jejího dětství jako typického prostředního dítěte, o zálibu v teatrálnosti nebo o neschopnost zvážnět, pokud ale Maeve chtěla, aby se Iris a Zach dali dohromady, jak by jí Iris mohla o narozeninách upřít splnění jejího nejvroucnějšího přání?

„Ach, rozhodně,“ souhlasila. „Ale napřed mám pro Zacha jednu velice důležitou otázku.“

Zvedl jedno blonďaté obočí a tvář se mu roztáhla v šibalském úsměvu. „Jo? Jakou?“

Iris si uhladila vlasy a zatahala se za jeden z copánků vpletených do tmavě rusých loken, jak to dělávala, když byla nervózní. Byl to tik, který její matka dobře znala.

Maeve naklonila hlavu na stranu.

Iris se zhluboka nadechla.

Pak si strhla z levého prostředníku prsten s měsíčním kamenem, padla na koleno a oběma rukama nabídla prsten Zachovi.

„A je to tady,“ řekl Aiden.

„Ach ne,“ zamumlala Emma a pevně zavřela oči.

„Zachu… ať už je tvoje příjmení jakékoli, ráda ho po svatbě přijmu,“ řekla Iris. „Vezmeš si mě?“

„Iris, proboha,“ zaúpěla Maeve a schovala hlavu do dlaní.

„Ehm…“ řekl Zach a udělal krok vzad, pak další. „Počkat, cože?“

„Nelámej mi srdce, Zachie,“ zvolala Iris, vykulila oči, co to jen šlo, a zvedla prsten na světlo.

„Iris, no tak,“ řekla Emma.

Iris slyšela, jak si Charlie za ní odfrkl smíchy.

„Já… no…“ Zach dál koktal a naoranžovělý odstín jeho pleti ztmavl do rezavé. Udělal další krok směrem k obýváku, vylovil ze zadní kapsy mobil a zamžoural na displej. „Ach. Páni. Víš co?“

„Máš zítra brzo ráno schůzku?“ zeptala se Iris, stále v pokleku na dřevěné podlaze. Vystrčila spodní ret a našpulila ústa. „Naléhavý případ v rodině?“

„Ano,“ řekl a ukázal na ni. „Ano, přesně to. Já jsem… tohle bylo… jo.“ Potom se otočil a prchl hlavními dveřmi tak rychle, až kolínskou provoněný vánek zčechral kapradiny ve vstupní hale.

Když se kuchyní rozlehla ozvěna prásknutí dveří, zvedla se Iris na nohy a klidně si nasadila prsten zpátky na prst.

Rodina ji sledovala napůl pobaveně, napůl podrážděně, což v podstatě shrnovalo celé její dětství v jedné scéně. Rozčepýřená Iris s ohlodanými nehty a její obvyklé blázniviny.

Navzdory oné familiárnosti se Iris lehce začervenala, pak ale pokrčila rameny a natáhla se po dalším kousku sýra. „Zdá se, že přece jenom nebyl připravený usadit se.“

Její matka jen rozhodila rukama a pak konečně – díkybohu, konečně – otevřela láhev vína.

KAPITOLA 2

Ne že by si toho někdo další v Mrše na koštěti v centru Portlandu všiml – ty dvě se schovávaly za otrhaným výtiskem Mnoho povyku pro nic – ale Stevie to poznala. Adriny bledé prsty svíraly oranžové desky knihy až moc pevně a její vlasy, zelené jako vlasy mořské víly a sotva viditelné přes vršek jejich barikády, se lehce pohupovaly do rytmu jejích… no.

Každopádně.

Stevie pozorovala šťastný páreček zpoza espressovače, černou zástěru uvázanou okolo pasu. Zatímco dokončovala flat white, odhrnula si z obličeje duhovou stužku. Ona a Adri dříve dělávaly přesně to samé – než to asi před rokem skončilo – hihňaly se a líbaly jako puberťačky, schované v kavárně za scénářem, který zrovna studovaly.

„Nepřišla sem náhodou za tebou?“ zeptali se Ren. Seděly u baru, před sebou dva mobily, elegantní stříbrný notebook a velkou sklenici cold brew.

Stevie pokrčila rameny. „Myslím, že tak nějak to říkala.“

Stevie si to nemyslela – věděla to. Adri jí dneska ráno poslala textovku s otázkou, jestli by se mohla zastavit během jedné ze Steviiných přestávek v Mrše, aby mohly dát řeč. Pravda, nešlo o nic zvláštního. Byly s Adri pořád kamarádky. Nejlepší kámošky. Vanessa byla Adrina nejnovější holka, dohromady se daly před měsícem, a náhodou byla i ona jednou ze Steviiných nejlepších kámošek. Ren, čtvrtý člen jejich malé queer party, která navázala přátelství během instruktáže pro prváky na Reed College a za deset let, které od té doby uběhly, se ještě nerozpadla, pracovali z Mrchy na dálku skoro každé odpoledne.

Stevie věděla, že jejich situace není v queer komunitách ničím zvláštním. V podobně semknutých skupinách, kde vztahy upevnil čistě počet a sdílené zkušenosti, bylo docela běžné, že se spolu přátelé jednou dvakrát vyspí nebo se přinejmenším políbí. Přesto, Stevie a Adri spolu byly šest let – od posledního ročníku na vysoké až do… no, do doby před šesti měsíci – a třebaže Stevie souhlasila, když Adri rozchod navrhla, a vše proběhlo oboustranně a zrale a podobné dospělácké sračky, Stevie nebyla tak úplně připravená na to, že Adri skočí do postele s jedním z lidí, na jehož gauči Stevie přespávala, když se odstěhovala z Adrina bytu.

Měla si vybrat Ren·a a jejich gauč.

Jenže Ren, bůh jim žehnej, žili v luxusním bytě v nejdražším sousedství v Portlandu, což znamenalo, že jejich byt měl velikost poštovní známky. Byl dokonale zařízený, nejlepší látky i nábytek, ale jejich manželská postel zabírala celou ložnici – fakticky, neměly ani noční stolek – a obývák tvořila dvoumístná pohovka a konferák. Byt odrážel osobnost Ren·a, kteří buďto investovali do luxusních věcí, nebo se bez nich obešly.

Ale to nevadilo, Stevie si našla vlastní byt, jen blok od Mrchy, kde ve svých osmadvaceti letech pořád pracovala, ano, a to mezi konkurzy a rolemi, které se jí podařilo získat. A těch v poslední době moc nebylo. Naposledy si zahrála skoro před rokem v modernizovaném remakeu Jak je důležité míti Filipa v Seattlu, kde ztvárnila Gwendolínu a získala celkem slušné recenze, ty jí ovšem nevynesly pražádný zájem ze strany jiných režisérů.

Je marné říkat, že uvízla tak trochu v marastu. Ren, pracující v PR oddělení společnosti eticky vyrábějící oděvy, prohlásili, že prostě potřebuje revitalizovat svoji značku. Ať už to k čertu znamenalo cokoli. Pokud Stevie nějakou značku měla, jednalo se o vlažnou směsici úzkostí a dětských snů, kterých se zjevně nedokázala zbavit.

Jak inspirativní.

„Chovají se mimořádně šupácky,“ prohlásily Ren a pohlédli na Adri a Vanessu, bílý stylus přitisknutý k tváři a hlavu elegantně nakloněnou na stranu. Jejich byt nebyl to jediné, co bylo bez poskvrnky. Byly oblečení v trojdílném šedém obleku, fialovozelené kravatě s kašmírovým vzorem a fialových botách na deseticentimetrových podpatcích. Vlasy – černé, krátké po stranách a dlouhé na vršku – měli vyčesané a stočené tak, že by Johnny Weir pukl žárlivostí. I jejich mejkap byl dokonalý, stříbřitě fialové oční stíny, protažené oční linky, třpytivě levandulová rtěnka. Ren byly japonsko-amerického původu, nebinární, pansexuální a ta nejvíce cool osoba, jakou Stevie znala.

Stevie se zasmála a setřásla si kudrnatou ofinu z obličeje. Milovala Adri a Vanessu stejně jako Ren, ale, jo, nevadilo by jí, kdyby si ty dvě svoje muchlování odbývaly jinde. Tušila, že shakespearovskou pevnost vztyčily kvůli ní – necicmej se před bejvalkou – dvakrát to ale nepomohlo.

„Jsou v pohodě,“ řekla Stevie, ačkoli si myslela přesný opak. Ren se na ni zadívaly a jejich výraz jasně říkal: Sračky. Stevie mávla rukou a přisypala do zásobníku další lesklá zrnka espressa. „Je to v pohodě, Ren·e.“

„Oukej, jasně, když to říkáš, Stefanie.“

„Ach, takže došlo na celé jméno,“ konstatovala Stevie. „Musím být v maléru.“

Ren pokrčili rameny. „Dojde i na prostřední, pokud nenajdeš svoji ztracenou páteř.“

Stevie se stáhl žaludek a odvrátila se. Věděla, že to Ren nemyslí krutě. Rozuměly – v poslední době líp než kdokoli jiný – že Steviin boj s generalizovanou úzkostnou poruchou je opravdový, jenže Ren uplatňovali metodu tvrdé lásky, která Stevie působila ještě větší úzkost.

Ne že by to Ren·ovi někdy řekla.

„Chodí spolu, Ren·e, co mám dělat?“ zeptala se.

„Chci, aby sis přivedla někoho do Císařovny a strčila mu před Adri jazyk do krku,“ řekly Ren klidně a poklepali na něco na mobilu. „To bych kurva udělali já.“

Šlo o tak absurdní nápad, že se Stevie neubránila smíchu. Císařovna byla Adrino divadlo a všichni ho ze srdce milovali – bylo malé a až po posledního osvětlovače queer. Když Adri začínala, účinkovala Stevie skoro ve všech produkcích, asi před rokem se ovšem zařekla, že s komunitním divadlem končí. Adri z toho neměla radost, ale chápala to – jestli se Stevie chtěla hraním živit, musela hledat větší role, větší divadla, větší publicitu.

Ne že by jí to v poslední době k něčemu bylo.

„S kým bych si to vůbec mohla rozdat?“ zeptala se Stevie. Nemohla se rozhodnout, co je pro ni nesnesitelnější – pomyšlení na selhávající kariéru nebo na neexistující milostný život.

„Slyšela jsi někdo o randících apkách?“ zeptali se Ren a uculily se.

Stevie se otřásla.

„O barech?“ nadhodili Ren.

Stevie předstírala, že zvrací.

Ren se zasmály. Oba věděli, že když jde o konverzaci s neznámými lidmi, Stevie je tak hrozná, že to hraničí s katastrofou. Extrémní úzkost jí doslova působila nevolnost a nic nespouštělo tenhle roztomilý symptom líp než snaha okouzlit krásnou neznámou.

„Tak jo, fajn,“ řekli Ren a chopily se svého cold brew, „ale něco se musí stát, jinak budeš do konce života sledovat, jak si to tvoje bejvalka rozdává, obrazně řečeno, na tvém pracovišti.“ Ukázali palcem na Adri a Vanessu, které na to šly s takovým gustem, že shodily scénář a Adri zabořila ruce do Vanessiných lesklých vlasů.

Steviin žaludek, ten zrádce proradný, jí vyskočil do krku a utábořil se tam. Ne že by chtěla Adri zpátky. Nechtěla. Mezi nimi to vyhaslo dávno předtím, než se oficiálně rozešly, a hluboko uvnitř – fakt hodně moc hluboko – měla z kamarádek radost, pokud chtěly být spolu.

Ale sakra.

Jenom jednou by chtěla být tou, která koná, místo aby se jenom dívala.

„Kurvadrát.“

Stevie sebou trhla, když se vedle ní objevila Effie, majitelka Mrchy na koštěti. Jako obvykle byla celá v černém a kvůli silnému přízvuku z londýnského East Endu zněla v jednom kuse nasraně.

Pravda, tentokrát nasraná byla.

„Hej!“ zařvala na Adri a Vanessu. „Todle není žádný vyjebaný bordel, vy dvě.“

Adri a Vanessa od sebe odskočily. Vanessa zašmátrala po scénáři, o kterém si teprve teď uvědomila, že jí vypadl z prstů, a otevřela ho na nahodilé stránce. Adri se jenom zasmála a rukou si uhladila po bradu dlouhé vlasy. V bledé líci se jí přitom udělal dolíček, který Stevie každou noc před spaním líbávala. Jako vždy použila výraznou rudou rtěnku, teď ji ale měla rozpatlanou okolo celých úst.

Stevie jí hřbetem ruky naznačila, ať si utře pusu.

„Promiň, Effie,“ řekla Adri a přitiskla si k ústům ubrousek, neboť pochopila Steviino znamení. „Však víš, jak to chodí.“

„Kurva vím,“ zamumlala Effie, načež obrátila pozornost zpátky k zašmodrchanému řetězu duhových světýlek ve svých rukách. Mrcha na koštěti obvykle bývala tmavá a útulná – police plné barevných lahví a nádob, spousta kytek v květináčích, vintage plakáty s recepty na domácí léčivé prostředky s obsahem pelyňku, šalvěje a kopretin. Když teď ale oficiálně začal měsíc Pride, vytasila se Effie s queer čarodějnictvím a celé to tam ověsila duhovými vlaječkami a světýlky. Taky nabízela sezónní nápoje jako Pansexuální pistáciový cold brew, na kterém si zrovna pochutnávali Ren.

„Rozmotej todle, dobře?“ řekla Effie a vrazila světýlka do rukou Stevie. „A postarej se o svoje kámošky. Já převezmu bar.“

„Jasně,“ odvětila Stevie, zatímco Ren na ni mhouřily oči. Stevie jim věnovala nechápavý pohled a obešla pult. Effie byla její šéfová – co od ní Ren čekali? Že odmítne a pošle ji někam? Jim se to snadno řeklo – měly práci snů, která jim vynášela šestimístný plat a příplatek na ošacení.

„Hej,“ řekla Adri, když se Stevie přiblížila.

„Můžeme si teď promluvit?“ zeptala se Stevie.

„Jo, rozhodně,“ souhlasila Adri, jenže u stolu byly jenom dvě židle a na jedné seděla Vanessa.

Na zlomek vteřiny zavládlo ticho.

Trapné ticho, které dokazovalo, jak posraný vede Stevie život.

Popotáhla si jednoduché černé triko a najednou se cítila nedostatečně oháknutá. Vanessa Rivero-Domínguezová byla ta nejkrásnější osoba, jakou kdy Stevie – a většina lidí – viděla. Měla tmavé, nemožné lesklé vlasy, vysoké lícní kosti, ústa jako stvořená ke špulení, oči Disneyho princezny a křivky, které uměla obléct. Stevie byla jednou u toho, když běloch středního věku nakráčel rovnou do sloupu pouličního osvětlení, protože na Vanessu civěl.

Bylo zbytečné říkat, že skutečnost, že se Adrinou první holkou po Stevie – jejíž šatník většinou sestával z levných triček pro malé holky s nápisy jako Základka Oak věří v laskavost – stala jejich božská nejlepší kamarádka, Steviino sebevědomí zrovna neposílila.

Stevie si odkašlala.

„Do prdele, sorry,“ vyhrkla Vanessa, vstala a sebrala hromadu papírů, které zjevně známkovala, než začala se svojí holkou provozovat dýchání z úst do úst. Učila latinskoamerickou literaturu na Reedu, takže byla další dospělačkou v jejich čtyřce a navíc literární génius. „Stejně musím zpátky do kampusu.“

„Pa, kotě,“ řekla Adri a zvedla jí bradu, aby ji mohla znovu políbit.

Vanessa jí vyhověla – Stevie se snažila nevšímat si piercingu v Adrině jazyce, který se na chvíli k celé věci připletl, fakt se snažila – a potom zašeptala: „Dej mi vědět, jak to dopadlo.“

„To udělám,“ odpověděla Adri šeptem.

„Buď na ni hodná,“ řekla Vanessa Stevie, když si přehazovala plátěnou tašku přes rameno. Její dlouhé vlnité vlasy se zachytily pod popruhem a vypadalo to, že všichni v kavárně s otevřenou pusou civí, jak Vanessa blýskavé lokny vyprošťuje. „Je zoufalá.“

„Cože?“ Stevie se zamračila a zatěkala pohledem mezi kamarádkami.

„Van,“ řekla Adri. „Plánovala jsem, že ji napřed podmáznu něčím sladkým nebo tak něco.“

„Stevie tu má sladké zdarma,“ připomněla Vanessa, sklonila se a políbila Stevie na tvář. „Ráda jsem tě viděla. Jak říkám, buď na ni hodná.“

A s tím prohlášením stiskla Vanessa Ren·ovi na rozloučenou rameno, načež skoro vytančila ze dveří do zataženého červnového odpoledne. Vyprovázely ji přitom pohledy všech hostů Mrchy.

Stevie se podívala na Adri.

Adri se usmála.

„Tak,“ řekla Stevie.

Adri mávla na volnou židli. „Posaď se, dobře?“

„Jen pokud mi pomůžeš rozmotat tenhle světelný řetěz. Jinak na tebe budu muset poštvat Effie.“

„Bože, jenom to ne,“ řekla Adri a zvedla ke rtům hrnek. Káva už musela být studená, ale Adri to nikdy nevadilo.

Stevie si přitáhla židli na druhou stranu stolu – rozhodně nemínila sedět vedle své bejvalky, ať už byly nejlepší kámošky nebo ne – a hodila světýlka na stůl. Adri se předklonila, vzala do rukou jeden uzel a začala dlouhými prsty rozmotávat dráty.

„Jak to v poslední době jde?“ zeptala se s očima upřenýma na řetěz. „Nějaké konkurzy?“

Stevie tuhle otázku nenáviděla. Odpověď zněla vždycky ano. Byla věčný účastník, neustále courala z Portlandu až na sever do Seattlu. Před dvěma měsíci zajela dokonce do Vancouveru. Skutečnou otázkou nebylo, jestli se účastní konkurzů, ale jestli získává role.

Odpověď byla definitivní a depresivní ne. Pravda, nerozhodila dostatečně sítě. Věděla, že si musí rozšířit obzory, možná úplně opustit Pacifický severozápad a odjet do LA, New Yorku nebo Chicaga, jenže představa, že by na tyhle výlety vyrazila sama, natož že by se přestěhovala, v ní vyvolávala pocit, jako by se měl její žaludek natrvalo odstěhovat mimo tělo.

„Tu a tam,“ řekla s očima upřenýma na barevné žárovičky. Dokonale uspokojivá, i když vágní odpověď.

„Takže zrovna teď v ničem neúčinkuješ?“ zeptala se Adri.

Ježíši. Adri šla vždycky rovnou k věci. Zatímco Stevie to vůbec neuměla.

„Ehm, no, ne, zrovna teď ne. Já…“

„Ach, díky bohu,“ řekla Adri, dlouze vydechla a na chvíli se zhroutila na stůl. Potom se narovnala a posadila se dokonale vzpřímeně. „Sorry. Van má pravdu. Jsem trochu zoufalá.“

Steviino břicho naplnila hrůza. Konkurzy. Role. Věděla, kam to povede.

„Adri,“ začala, ale Adri se předklonila a popadla ji za ruce.

„Prosím,“ řekla. „Potřebuju tě.“

„Říkala jsem ti, že s komunitním divadlem jsem skončila.“

„Já vím, já vím a chápu to, Stevie. Fakticky jo, ale Císařovna… je v maléru.“

Stevie se odmlčela. „Cože?“

Adri si přitlačila ruce na oči. „Já jsem v maléru. Nájem vystřelil do nebes, sotva zvládám platit personál a kvůli inflaci už lidi do divadla tolik nechodí. A když se k tomu přidá naše poněkud jedinečné podání, Císařovna trpí.“

Adri Eulerová byla jediná majitelka divadla ve městě, navíc jediná lesba. Celá léta dřela, aby uvedla Císařovnu do provozu, malou scénu kousek na jih od centra, dokonce se jí podařilo najmout několik herců nastálo a zároveň ponechat v každé produkci místa pro komunitní role. Císařovna se specializovala na queer interpretaci klasiky – změna, výměna a záměna genderu stejně jako trans, lesbické, gay, bi, pan, ace a aro příběhy zapracované do známých cishet zápletek.

Císařovna byla queer instituce v Portlandu. Bezpečné místo, komunita. Pro mnohé domov.

„To jsem netušila,“ řekla Stevie.

„Protože jsem to řekla jenom Vanesse,“ přiznala Adri.

Stevie kývla, ale neubránila se pocitu ztráty. Už nebyla Adrinou důvěrnicí. A třebaže si Vanessa a Adri byly vždycky blízké, Stevie bolelo slyšet, že ona je teď outsiderem, když jde o Adriny emoce.

„Jasně,“ zamumlala.

„Ale rozhodla jsem se udělat z další produkce benefiční akci. Pracujeme na Mnoho povyku.“

Stevie naklonila hlavu na stranu a usmála se. Adri jí úsměv oplatila a na vteřinu to bylo, jako by se posledních šest měsíců nestalo. Vlastně posledních šest let. Místo toho byly zase nejlepší kámošky, které si spolu ještě nic nezačaly, a seděly v hnusném, mravenci prolezlém bytě, o který se jejich čtveřice poslední rok dělila. Stevie a Adri se rozvalovaly na tartanovém gauči, objeveném na ulici a zlitém třemi láhvemi osvěžovače vzduchu, pročítaly Mnoho povyku a vymýšlely novou koncepci ikonické hry pro své diplomové práce.

„Bylo by to o tolik lepší, kdyby všichni byli queer,“ prohlásila Stevie, zatímco si četla další Beatriciinu tirádu o Benedikovi. „Odstraň toxickou maskulinitu, přidej trochu dobrého starého gay toužení a…“

Adri plácla Stevie po stehně. Podívaly se na sebe, oči vykulené, a bylo to. Adri ji políbila – doopravdy políbila, poprvé – a celý víkend strávily schoulené pospolu, rozebíraly každou větu, scénografii a jednotlivé výrazy tváře, aby ze hry udělaly něco zábavného, známého a přitom úplně nového.

O několik let později se zrodila Císařovna.

„Lidi tu hru milují,“ pronesla teď Stevie.

„Přesně,“ souhlasila Adri tiše a mačkala Stevie prsty. „A my do toho půjdeme naplno – večeře po derniéře, tichá aukce, prostě všechno. Až na to… Aby to vyšlo, potřebuju zadky v hledišti. Potřebuju, aby si lidi koupili lístky, abych to vůbec mohla rozjet.“

Stevie vyprostila své ruce. Když se jí Adri dotýkala, nemohla myslet. Nikdy jí to nešlo.

„A?“ řekla a vrátila se k mimořádně paličatému uzlu na drátech.

„A,“ řekla Adri, „potřebuju, abys hrála Benedika.“

Stevie zavřela oči. Benedika kurevsky milovala. Byl sráč, jasně, ale hrát ho jako queer osobu proti queer Beatricii… no, nebylo pochyb o tom, že by to bylo pořádné divadlo.

„Přitáhneš naše patrony,“ řekla Adri. „Komunita tě miluje a, fajn, klidně to popři, ale Stevie Scottová je v tomhle městě pojem.“

Stevie si odfrkla. Kdyby byla v portlandském divadelním světě pojem, neseděla by v kavárně s potenciálně degradující nadávkou v názvu a nerozplétala duhový světelný řetěz pro nevrlou praktikující čarodějku z Liverpoolu.

„Ale ano,“ prohlásila Adri pevně. „Jsi úžasná herečka, hrála jsi v tuctech představeních po celém městě a devadesát procent z nich mělo skvělé recenze. S tebou bychom mohli přitáhnout potřebný dav.“

Stevie se na ni nepodívala. Nemohla. Kdyby to udělala, ustoupila by a řekla ano a… k čertu, komu se tu snažila něco nalhávat? Samozřejmě že to udělá. Stevie nikdy neuměla říkat ne, ať už šlo o Adri nebo kohokoli jiného. Drobnosti zvládala – dáš si colu, viděla jsi tenhle film, chceš na pizzu cibuli – ale velké věci, věci, které působily zklamání a koutky úst zkroucené dolů… jo, tohle jí vůbec nešlo. Nabobtnala v ní úzkost a týden pak strávila přesvědčená o tom, že ji přátelé nenávidí, že umře sama a v mizérii a že je všem ukradená. Když se řečenému příteli nebo členovi rodiny nakonec podařilo s ní spojit a ujistit ji o tom, že ne, samozřejmě že k ní necítí nenávist, jak ji proboha něco takového vůbec napadlo, znovu ji ovládla úzkost a nakukala jí, že se v lidech vůbec nevyzná a v případech sociálních interakcí nebude moct nikdy důvěřovat svému mozku.

Bylo snadnější říct ano.

Proto přesně to udělala.

„Panebože, děkuju,“ vyhrkla Adri, sotva Stevie vypustila z úst „Oukej“. Vyskočila ze židle, málem přitom převrátila svůj hrnek, a vrhla se přes stůl, aby Stevie objala.

A Stevie zjistila, že v jejím objetí tak trochu… roztává. Adri pořád voněla stejně – krémem s vůní deště a skořicovou zubní pastou – a hladkost její líce na té Steviině byla až příliš. Stevie se k ní málem přivinula, pro pána, a ne proto, že by byla do svojí bejvalky pořád zabouchnutá.

Prostě se jí už hodně dlouho nikdo nedotkl. Ren se v objímání zrovna nevyžívali. Jejich formou útěchy byla herda do zad a příkaz sebrat se. A třebaže Stevie ujistila Adri a Vanessu, že proti jejich požehnanému svazku stoprocentně nic nemá – a neměla, sakra – od chvíle, kdy spolu ty dvě začaly randit, se žádné z nich doopravdy nedotkla. Nedotýkala se vůbec nikoho, a teď, s Adriným skořicovým dechem v uchu, se její kůže jakoby… probudila.

Natočila hlavu, jenom trošičku, připravená oddat se nutkání přitulit se. Prostě potřebovala…

„Hej, ahoj, copak se to tady děje?“

Při zvuku hlasu Ren·a se Adri odtáhla a trapně se zasmála, ačkoli stále nepustila Steviinu ruku. Stevie zamrkala, aby opět zaostřila na kavárnu, a trhla sebou, když se na ni Ren zamračili.

„Tady Stevie souhlasila, že bude můj Benedik,“ prohlásila Adri, která si vůbec nevšimla sžíravého pohledu v očích Ren·a.

„Opravdu?“ opáčily Ren a z hlasu jim kapala uštěpačnost.

Nevraživost nepolevovala.

Adri si však pořád ničeho nevšimla. Shrábla svoje věci a hodila výtisk Mnoho povyku na stůl před Stevie. „Musím jít.“ Vstala a přehodila si brašnu přes rameno. „Stevie, konkurzy na další role začínají příští týden. Měly bychom se brzo sejít a dát řeč o logistice.“

„Jo,“ odvětila Stevie, pořád trochu otupěle. „Oukej.“

„Pošlu ti esemesku,“ řekla Adri a zamířila ke dveřím. Jakmile vyšla ven, kývla a řekla něco směrem doleva. Zničehonic se objevila Vanessa a vrhla se Adri do náruče. Ty dvě se políbily, zavěsily se do sebe a vydaly se pryč ulicí, přičemž Adri divoce gestikulovala jako vždy, když byla vzrušená.

Zdálo se, že Vanessa se přece jen nepotřebovala zas tak rychle vrátit do kampusu.

„Do prdele, ta s tebou právě pořádně vymetla,“ konstatovali Ren, svalily se na židli a zvedli ke rtům pití.

Stevie se otočila zpátky a zadívala se na ně. „Všechno jsi slyšely, co?“

„Och, neunikla mi ani hláska. Mám sluch jako netopýr,“ řekli Ren a ukázaly na své uši plné malinkatých pecek a kroužků.

Stevie si povzdychla. „Stejně teď nemám nic lepšího na práci.“

„Jen si to dál namlouvej.“

„Je to hra,“ namítla Stevie. „Znamená publicitu.“

„Stejné město, stejná scéna. Jak dlouho? Už deset let?“

Stevie zavrtěla hlavou. S Ren·em vedli tuhle konverzaci už několikrát – Ren chtěli, aby si Stevie rozšířila obzory, přestěhovala se do většího divadelního města. Jenomže Stevie se toho děsila. Atakdále. Atakdále.

„Oukej,“ řekly Ren a zamávali rukou s krátkými nehty jako vždy nalakovanými na černo. „Dobrá. Sehraješ svoji roli. Zachráníš Císařovnu. Bomba. Nikdo z nás nechce, aby se to divadlo položilo. Větší starosti mi dělá… co to kurva mělo být? Objetí? Přitulení?“

Stevie zasténala a schovala hlavu do dlaní. „Já vím. Bylo to zlé.“ Prudce vzhlédla. „Všimla si toho Adri? Myslíš, že si to uvědomila?“

Ren sebou trhli. „Teda… viděli jsem její obličej a nevypadala, že by se chtěla přidat, to je jisté.“

„Do prdele,“ řekla Stevie. „Kurva, kurva, kurva.“

„V pohodě,“ klidnily ji Ren. „Až moc se soustředila na to, aby tě vmanévrovala do další role, která pozdrží tvoji kariéru, než aby se tím hlouběji zabývala.“

„Tohle nedělá.“

„Vím, že to tak nemyslí, přesto to dělá.“

Stevie si promnula čelo. „Prostě jsem trochu osamělá. Po fyzické stránce.“

„Chceš říct nadržená.“

Stevie zrudla. „Říkej tomu, jak chceš, ale o nic víc nejde. S nikým jsem si nevyrazila od chvíle, co Adri a já…“

„Počkat.“ Ren zvedli ruku. „S nikým?“

„Víš, že ne, Ren·e.“

„Teda, jo, vím, žes s nikým nechodila, ale netušili jsem, žes neměla ani žádnou jednorázovku přes randící apku ani nic podobného.“

Stevie se na ně zadívala. „Fakticky? Uvědomuješ si, s kým mluvíš, že jo?“

Ren se zazubili. „Oukej, jednorázovkou jsem myslely dát si fajn jídlo, projít se v parku, a pak se stulit na gauči a koukat na Zatímco jsi spal s několika francouzáky nakonec. Však víš, jednorázovka ve Steviině stylu.“

Stevie vrazila hlavu zpátky do dlaní. „Bože, jsem tak kurevsky patetická.“

Ren se smíchem stáhli Stevie ruce dolů z obličeje. „Nejsi. Prostě nejsi na známosti na jednu noc. Jsou i horší věci.“

Stevie kývla. Ren měly pravdu. Byla hrozná, když šlo o známosti na jednu noc, ale chtěla být jiná, i třeba jenom jednou, aby si dokázala, že může. Že není opuštěná kamarádka, která očmuchává svojí bejvalce krk při prvním náznaku fyzické náklonnosti. Že se dokáže seznámit s někým, kdo se jí líbí, mluvit s ním, aniž by se ztrapnila, zlíbat, ošukat a dát mu sbohem. Měla ráda sex. Hodně. V tom nikdy problém nebyl. S čím si neuměla poradit, bylo dopracovat se k němu s někým, koho skoro neznala.

Přestože chtěla.

„Oukej, tak mi pomoz,“ řekla.

Ren zvedly dokonale pěstěné obočí. „Pomoz s čím?“

„Sehnat si někoho na jednu noc.“

Ren vykulili oči. „Na tohle nejsem zrovna odborník.“

Byla to pravda. Ren za sebou rozhodně měly hezkou řádku nezávazných známostí, dávali ale přednost skutečnému vztahu a randění před zběsilými rychlovkami.

„Jo, ale umíš mluvit s cizími lidmi,“ namítla Stevie. „Okouzlit je. Chovat se jako někdo, kdo ví, jak sex funguje.“

Ren se zasmály. „Oukej, no, když se dva lidi mají rádi, občas odloží šaty a…“

Stevie po něm hodila prázdný obal od slámky. „Víš, jak to myslím. No tak, i moje terapeutka si myslí, že to potřebuju,“ řekla.

„Keisha ti řekla, aby sis někoho nabrnkla?“

„Ne těmihle slovy. Řekla, že bych si měla vyrazit s kamarádem do baru a někoho tam pozvat na rande. Abych si, však víš, na tuhle atmosféru zvykla.“

Ren prudce zvedli obočí. „Jak je to dlouho, co ti tohle předepsala?“

Stevie sebou trhla. „Čtyři měsíce?“

„Ježíši.“ Ren si povzdychly, přimhouřili oči a upřely je na Stevie. „Tak jo. Pomůžu ti. Ale uděláme to dneska večer, než tě zradí nervy. Jak tě znám, když se na to vyspíš, přijdeš zase k rozumu.“

Stevie přikývla a v břiše jí začaly jiskřit nervy. „Oukej. Fajn. Dneska večer.“

Ren zvedli sklenku, aby dohodu zpečetili. Stevie si s Ren·em přiťukla Adriným hrnkem, ale nenapila se. Nepřipadalo v úvahu, aby si na budoucí známost na jednu noc připila vystydlým kafem svojí bejvalky.

KAPITOLA 3

Než se Iris konečně podařilo prchnout zpekla narozeninové večeře, bylo už skoro deset. Jídlo se protahovalo aprotahovalo ajejí matka trvala na tom, že si všichni před odchodem zahrají aspoň jednou Scrabble, což se následně protáhlo na tři hry, jelikož Aiden nedokázal akceptovat, že Emma prostě nemůže prohrát, když jde oslova, adožadoval se odvet.

„Jenom říkám, že vám to spolu moc slušelo,“ pravila Maeve.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3