Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Někde za mořem

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

Duch cení zuby

Chuck Tingle

Tábor Damašek

Andrew Joseph White

The Spirit Bares Its Teeth

First published in the United States under the title THE SPIRIT BARES ITS TEETH by Andrew Joseph White.
Text Copyright © 2023 by Andrew Joseph White. Published by arrangement with Peachtree Publishing Company Inc.
All rights reserved.

Translation © 2024 Kateřina Niklová

Cover © 2023 Evangeline Gallagher

ISBN epub 978-80-88636-26-7

ISBN mobi 978-80-88636-27-4

Pro děti s otevřenými ránami,
které se stále učí zašívat

– A. J. W.

DOPIS OD AUTORA

Jedna z krutých nespravedlností na světě je, že přežití někdy bolí. Kupříkladu otevřená operace srdce na první pohled dost připomíná vraždu. Před objevem anestezie se při amputaci používala jenom pilka na kosti a kus hadru k zakousnutí. Proto musím na rovinu přiznat, že Duch cení zuby obsahuje transfobii, ableismus, realistické vyobrazení násilí, sexuální napadení, diskuse o vynuceném těhotenství a potratu, zmínky o sebevražedných myšlenkách a spoustu lékařské brutality.

Taky ale chci jasně říct, že tato kniha není nezbytný zákrok. Nemusíte ji protrpět. Kdykoli můžete prostě slézt z operačního stolu a odejít. Nebudu vám to mít za zlé.

Pro ty, kdo čtou dál – máte hadr, do kterého byste se mohli zakousnout? –, chci připojit několik poznámek o kontextu. Když pominu duchy, média a alternativní historii, Duch cení zuby byl inspirován odporným zvykem viktoriánské Anglie označovat jisté lidi za „choré“ nebo „jiné“ jenom proto, aby se tím ospravedlnila krutost, které byli vystaveni. Hrozby násilím si vynucovaly striktní dodržování společenských norem a často si braly za cíl ženy, queer lidi a postižené nebo jinak marginalizované skupiny. Na konec knihy jsem připojil další poznámku o těchto skutečnostech, a to i o některých, kterými se tato kniha nezabývá. Skutečné dějiny jsou někdy mnohem srdceryvnější než jakýkoli hororový román.

Doufám, že pro vás bude tento příběh aspoň něco znamenat. Doufám, že k vám skalpel bude laskavý. Doufám, že se vám stehy čistě zahojí. Přinejmenším to si zasloužíte; my všichni.

Váš Andrew

Mors vincit omnia

Smrt vítězí nad vším

Aspoň že doktoři měli dost slušnosti na to aby mě napřed zabili než mě otevřeli. Aspoň že mě zabili rychle. Vykrvácet je legrační protože vám to vůbec nepřipadá jako smrt. Jste prostě čím dál unavenější a najednou je po vás.

Po smrti jsem sledovala jak mě řežou na kusy. Vyjmuli mi oči a naporcovali je na plátky tenké jako papír. Oholili mi hlavu a otevřeli lebku aby se dostali k mozku. Tváře si zakryli maskami a uvěznili mě v této tmavé místnosti abych svým hněvem nemohla srazit svět na kolena. Protože oni vědí jak moc se umí mrtvé dívky hněvat.

Jakmile doktoři skončili s mýma očima a mozkem přesunuli se ke zbytku mě. K mým vlasům zubům kůži jazyku. Nechtěli je studovat ale vybít si na nich vztek. Toužili mě ztrestat za to že jsem je zklamala. Když mě nedokázali zlomit holýma rukama pustili se do mých žeber pilou. Pořád dokola opakovali moje jméno FRANCES FRANCES FRANCES a já jsem běs jsem poltergeist trčím tu a křičím.

Co hledali? Našli to?

Posloucháš?

1

S bratrem jsem naposledy mluvil před šesti měsíci. Pamatuji si přesné datum: bylo to dvacátého druhého dubna roku 1883. Jak by ne? Je ve mně nesmazatelně zapsané jako vypálená rána, jako artérie zacelená žárem, aby přestala krvácet.

Ten den se konala jeho svatba a já byl na pokraji hysterie.

Nesnažil jsem se schválně dělat problémy. Opravdu ne, přísahám. Nikdy to nedělám schválně, ať už matka a otec tvrdí cokoli. Dokonce jsem slíbil, že to bude dobrý den. Nedovolím, aby mě příliš pevně sešněrovaný korzet dohnal k záchvatu, nebudu podupávat nohou, nebudu se vrtět a rozhodně sebou nebudu škubat pokaždé, když kostelní varhany vyloudí vysoké tóny. Budu se chovat tak způsobně, že rodičům nezavdám pražádný důvod k tomu, aby na mě třeba jen pohlédli.

A proč by to neměl být dobrý den? Byla to bratrova svatba. Právě se po několika měsících, kdy vyučoval chirurgii v Bristolu, vrátil zpátky do Londýna a já toužil jenom po tom pověsit se mu na paži a klábosit o článcích v nejnovějším vydání Edinburgh Medical Journal. On mi naopak poví vše o svém novém výzkumu a popíše mi tu nejodpornější věc, jakou spatřil, když někoho rozřízl. A zatímco si bude před obřadem upravovat vlasy, bude mě zkoušet. „Vyjmenuj všechny kosti v ruce,“ řekne. „Nastudoval sis svoji anatomii, že ano?“

Bude to dobrý den. Slíbil jsem to.

Jenže v bezpečí mé ložnice, když den ještě nezačal, se to slibovalo snadno. Něco jiného bylo vejít do Svatého Jana poté, co mě matka s otcem během jízdy v kočáře informovali o tom, že mě ještě před příchodem nového roku provdají.

„Je čas,“ řekla matka, vzala mě za ruku a stiskla – vyvinula přitom až příliš velký tlak na záprstní kosti, na proximální články prstů. „Šestnáct je pro dívku tak hezkou jako ty dokonalý věk.“

Doopravdy tím myslela: „Pro dívku s očima jako máš ty.“ A navíc to nebyla pravda. Minimální zákonem určená věková hranice pro vdavky byla a pořád je dvacet jedna let, jenže anglické zákony ani církev Mluvčím nikdy nezabránily vzít si, co chtěli. A bylo zjevné, že chtějí mě.

Z obřadu jako by se najednou stal smrtící alergen. Zatímco otec hovořil mezi lavicemi s kolegou a matka se rozplývala nad šaty svých přítelkyň, já si zarýval prsty do krku, abych se ujistil, že mi neotekla průdušnice. Varhaník se nahrbil nad klávesami a vyloudil jediný tón, který se mi zabodl do ušních bubínků jako jehla. Příliš mnoho lidí mluvilo najednou. Byl tu až moc velký rámus, bylo tu až moc lidí, až moc horko. Nervózně jsem začal podupávat podpatkem do podlahy. Klep klep klep klep.

Otec mě chytil za ruku a ztišil hlas. „Nech toho. Toho, co děláš s nohou, nech toho.“

Nechal jsem toho. „Omlouvám se.“

Za dobrých dnů jsem podobně velké události zvládal. Večírky, oslavy, elegantní večeře. Někdy jsem dokonce přesvědčil sám sebe o tom, že si je užívám, když tam byl George, aby mě chránil. Ale jen proto, že mě k tomu vycvičila legie drahých učitelů. Z podivínského, nezvladatelného dítěte vycepovali poslušnou dceru, která seděla s nohama líbezně složenýma pod sebou a nikdy nemluvila, když neměla. Takže ano. Kdybych měl dobrý den, možná bych to zvládl. Jenomže dobrých dnů se mi najednou nedostávalo.

Proklouzl jsem davem.

Někdy předstírám, že můj strach je malý králík, kterého mám v hrudníku. Takový ten králíček, na kterém škola mého bratra zkouší své techniky, má šedou srst a tmavé oči a schovává se pod mojí hrudní kostí, hned vedle srdce.

Matka a otec to opravdu udělají, připomínal mi. Přitiskl jsem si ruku na hruď a marně pátral v lavicích. Kostel byl dlouhý a vitrážová okna se v něm rozpínala jako průsvitné membrány. A až to udělají, vykucháš se. Vytáhneš své vnitřnosti na světlo. Slíbil jsi to.

Vyšel jsem ven do předsíně a tam konečně, po takové době, byl. Můj bratr se svými družbami, s kamarády z univerzity, se kterými jsem se nikdy nesetkal. Upíjel z placatky. Mával rukama a snažil se rozproudit krev v prstech. Bristol ho změnil. Anebo jednoduše dospěl, když jsem tam nebyl a neviděl to, a možná by bylo lepší, kdybych ho obrátil naruby a zase sešil, abych se nemusel dívat, jak dál stárne. Aspoň teď, když byl zpátky, bude sloužit v místních nemocnicích a v okolních vesnicích a nebude ode mě tak daleko. Už nebude až na pobřeží, už ne.

Jen tak hlasitě, aby mě slyšel, jsem řekl: „Georgi?“

Bratr mi pohlédl do očí a jeho první slova po tolika měsících byla: „Vybrala sis tyhle šaty?“

Ovšem. Ze všech sil jsem se snažil nemyslet na to, co mám na sobě. Korzet byl přímo určený k podtržení křivek a šaty byly nevkusné a na zadku měly obrovského honzíka podle poslední módy. Tedy aspoň podle matčiny představy poslední módy. Nastudoval jsem si diagramy v Georgeových poznámkách, podle kterých mohly pevně stažené korzety deformovat kosti a vnitřní orgány, vštípil jsem si je tak dobře, že bych je uměl nakreslit kusem uhlu na podlahu kostela. Maso a kosti mi dávají větší smysl než lidé, kteří jsou z nich poskládaní.

„Byl to matčin nápad,“ řekl jsem prostě a odolal nutkání ukousnout si záděru. „Můžu s tebou mluvit? Jenom na vteřinu?“

George se usmál na své družby. „Promiňte, kluci. Moje sestra je důležitější než vy, bando.“

Oddělil se od davu, kamarádi brblali a dloubali ho lokty do žeber, a odvedl mě do tichého kouta v zadní části sanktuária. Pryč od lidí a rámusu.

Bez otce, který by po mně štěkal, jsem se nedokázal přestat ošívat. Neohrabaně jsem si mnul ruce, tiskl si je na žaludek a kousal se zevnitř do tváře, až jsem na jazyku cítil krev.

Jak ubohé, že sis kdy myslel, že se tomu vyhneš, řekl králík.

George mi zvedl ruku před obličej, aby upoutal moji pozornost. „Nádech,“ řekl. Rychle jsem následoval jeho pokyn a nadechl se. „Výdech.“ Vydechl jsem. „Tak. V pořádku. Jsem tady.“

Od okamžiku, co ses narodil s dělohou, jsi byl v prdeli.

Už jsem to dál nezvládal. Maska, kterou jsem si vystavěl, abych si mohl hrát na dokonalou dceru, praskla. Stehy se potrhaly. Rozplakal jsem se.

George řekl: „Ach, Silasi.“ Moje jméno. Moje skutečné jméno. Už tomu bylo tak dlouho, co mě někdo naposledy oslovil mým pravým jménem. Přitiskl jsem si ruku na rty, abych potlačil trapný vzlyk. „Použij slova,“ řekl George. „Pověz mi, co se děje.“

Nechtěl jsem to udělat na jeho svatbě. Nedělal jsem to schválně. Opravdu, přísahám.

„Musím pryč z domu. Stane se to. Už brzo.“ Začal jsem se kolébat vpřed a vzad. George mi položil ruku na rameno, aby mě zastavil, ale já ho odstrčil. Musel jsem se hýbat. Jestli se nebudu hýbat, rozkřičím se. „Ne. Ne. Prosím, ne. Prostě… já nevím, nevím, co mám dělat.“

„Silasi,“ řekl George.

„Když se od nich dostanu pryč, získám tak trochu času navíc.“ Jenže bude tomu tak doopravdy? Nebo jsem byl prostě zoufalý? „Nenechávej mě s nimi samotného, prosím…“

„Silasi.“

Potom se jeden z družeb naklonil do kostela a zařval: „Dorazila nevěsta!“

„Do prdele,“ řekl George. „Už?“

„Počkej.“ Chytil jsem ho za rukáv. Ne, nemohl teď odejít, nemohl. „Georgi, prosím.“

Jenže on couval, smetl mi ruku ze své paže. Když jsem o měsíce později na tento okamžik vzpomínal, vybavoval jsem si jeho bolestný výraz a starostlivě nakrčený obličej, nevím však, jestli se tak opravdu tvářil. Nedokážu přesvědčit sám sebe, že jsem si to v následujících týdnech jenom nevybájil.

„Promluvíme si o tom později,“ řekl George. „Dobře? Běž se posadit, než se tě vydají hledat.“ Hrdlem mi stoupala nevolnost a hrozilo, že se mi rozlije po jazyku. „Později. Slibuji.“

Odešel.

Zíral jsem za ním. Nepřestával jsem se třást. Pořád jsem se nemohl nadechnout.

Mohl jsem snad neposlechnout? Nikdy jsem se to nenaučil.

Utřel jsem si dosucha oči a našel své místo vedle rodičů. Matka se usmála a sevřela mi rameno tak pevně, jak to dělávali chirurgové pacientům před vynálezem anestezie. „Jak se má George?“ zeptala se mě a já řekl: „Dobře.“ Varhaník spustil pomalou, krásnou píseň a slunce vysílalo vitrážovými okny duhové paprsky. George stál na konci uličky. Zachytil můj pohled a usmál se. Taky jsem se usmál. Můj úsměv ale kolísal.

Dovnitř vešla nevěsta zavěšená do otce, vysoká a s vlasy barvy medu. Nebyla nejkrásnější ženou v impériu, ale ani nemusela být. Čišela z ní taková laskavost, jako by byla ze zlata.

Ale.

Měla fialové oči.

A stříbrný prsten Mluvčí na malíku.

Králík řekl: Brzy to budeš ty.

Jako mladší – mohlo mi být tak deset nebo jedenáct – jsem snil o tom, že bych si své oči vydloubal. Připadalo mi to tak snadné. Vrazit palec do důlku, protlačit ho za bulvu a vytáhnout ji, lup, jako zátku z láhve vína. Říkal jsem si, že bez očí mě Královská mluvčí společnost nechá být. Její zástupci přicházeli každou neděli na šálek matčina čaje a s otcem hovořili o duších a o práci s nimi a o ekonomických příležitostech v Indii a snažili se spočítat pravděpodobnost toho, že by se mnou počali děti s fialovýma očima. „Nikdy sis nehrála s duchy, že ne?“ řekl mi jednou nějaký Mluvčí, zatímco mi uhlazoval rukáv. „Víš přece, co se stane holčičkám, které si hrají s duchy.“

A nikdy to nepřestalo. Jenom se to zhoršovalo, stávalo se to čím dál hlasitějším a hlasitějším, když mi narostla prsa a boky. Teď mi líbali ruku a laskali mě po vlasech. Ptali se na chlapce, se kterými jsem už byl, a nabízeli nehorázné sumy peněz za moji ruku.

„Je šeřík, vřes, nebo sléz?“ ptali se matky, zatímco mě drželi za čelist, abych nemohl uhnout. Někdy mi nasadili stříbrný prsten Mluvčí, jenom aby viděli, jak s ním budu jednou vypadat. „Ach, paní Bellová, kdy jí dovolíte se vdát?“

Matka se vždy jen usmála. „Brzy.“

Z toho mladistvého pobláznění jsem rychle vyrostl. Oči jsou jenom symptom, ne choroba. Kdybych se chtěl uchýlit k chirurgickému zákroku, musel bych jít k jádru věci: k hysterektomii, nechat si úplně odstranit dělohu. Dokud se nezbavím schopnosti zachovat pokrevní linii, ty muže nebude zajímat, co ze sebe odříznu – to ale neznamená, že bych nevydloubl oči podříznutému praseti, jenom abych zjistil, jaké to je.

Georgeova manželka měla fialové oči jako já.

On se chystal udělat nějaké dívce přesně to, co se stane i mně.

Vyskočil jsem na nohy. Matka zasyčela a natáhla se po mně, já si ale přitiskl ruku na ústa a vyklopýtal do uličky. Rozrazil jsem vstupní dveře a zhroutil se na schodech.

Jednou dvakrát jsem vyplivl žluč, pak jsem se pozvracel.

Otec vyšel ven za mnou a postavil mě na nohy. „Co to vyvádíš?“ zavrčel. „Co je to s tebou?“

Bude to bolet, řekl králík. Bude to bolet bude to bolet bude to bolet.

Od té doby nesebral George odvahu, aby se se mnou sešel. Dobře ví, co udělal.

2

Na Anglii dolehne listopad, temný a bezcitný jako souchotiny, a já jsem skoro vděčný; přece jen je snadnější být chlapcem v zimě.

Trápím se před zrcadlem na toaletním stolku ve své ložnici, zatímco v krbu žhnou uhlíky. Tmavší tóny jsou naštěstí v pozdních měsících víc v módě; těžší látky a dlouhé kabáty narušují siluety a halí ženštější rysy. S měkkými tvářemi a růžovými rty toho sice moc nezmůžu, když si ale vlasy zastrčím pod čepici a zabalím se do šálu tak, aby nebyly vidět sponky, přece jen se mohu za chlapce vydávat. Zženštilého chlapce s dětskou tvářičkou z chudší čtvrti – je tedy legrační, že moje ložnice je plná krásných šatů a importovaných koberců –, přesto za chlapce. Jako z Olivera Twista. Myslím. Vymyšlené příběhy mě nikdy nezajímaly.

Přesto mě bolí na hrudi, když si vyplňuji obočí práškem, který jsem ukradl z matčina toaletního stolku. Jak kruté je, že můžu být sám sebou jenom v převleku? Nemohu si doopravdy užít maskulinní střih svého oděvu ani iluzi krátkých vlasů ani prchavou radost z pocitu, že moje kůže je skutečně má. Místo toho si musím dělat starosti s tím, jestli je moje chlapectví dostatečně přesvědčivé na to, aby mě ochránilo.

V tom není žádná radost. Jenom strach.

Myslíš si, že je dokážeš oklamat? kárá mě králík při práci. Tolik mužů by pro tebe spáchalo hrozné věci. Tolik jich žebralo o šanci udělat to. Tvoje tělo poznají kdekoli. Zadívám se na kalhoty nařasené kolem svých plných boků a na pruh plátna okolo ňader, který se mi nikdy nezdá dostatečně utažený. Vidíš? Nejsi nic jiného než malá holka v přestrojení.

A nakráčíš rovnou do jejich doupěte.

Králík má pravdu. Pokud mi vůbec zůstal nějaký čas, není ho moc. Matka s otcem už se skoro rozhodli, za koho mě provdají. Právě to zrovna teď dělají: se seznamem jmen v ruce se účastní výroční slavnosti Mluvčích vikomta Luckenbilla. Tento rok je motivem literatura, promenádují se tak ve stupidních kostýmech, které matka vymyslela, a vyslýchají muže, kteří mě celý život obskakovali. Skoro slyším, jak zvažují výhody každé potenciální manželské smlouvy. Jaké má ten muž konexe? Kolik má peněz? Jak velkou moc?

Takže ano, bylo by bezpečnější zůstat doma. Dnes večer mám ale nejlepší a možná jedinou šanci uniknout.

Na dnešní slavnosti má totiž jedno mladé médium obdržet pečeť pro práci s duchy – a s trochou štěstí budu tím médiem já. Plán je docela prostý. Dostat se na slavnost, získat pečeť a utéct.

Zavřu krabičku s práškem a připomenu si, že musím dýchat.

Mám u prdele, jestli budu médiem. Nechci mít nic společného s Mluvčími ani s duchy, běsy či s čímkoli podobným. Ale jestli z vás stříbrný prsten Mluvčího dělá člena bratrstva, pečeť média propůjčuje svobodu krále. Fialové oči umožňují práci s duchy a pečeť ji legalizuje. Veškeré cestovní i jiné výlohy se hradí z peněz Mluvčích. Příležitosti se vám vrhají pod nohy. Anglie svá média samozřejmě brutálně reguluje, avšak získat oficiální uznání tou značkou na ruce, to může být klidně magie, protože celé impérium před vámi padne na kolena.

Takže získám pečeť, důkaz svého mužství, dám si ji vypálit do hřbetu ruky a půjdu tam, kde mě nikdo nezná. Zapíšu se na medicínu a začnu doopravdy žít. Nikdo nezjistí, že jsem kdysi byl dcerou. Matku a otce už nebudu potřebovat. A nebudu potřebovat ani George. Nebudu potřebovat nikoho z nich.

Budu…

Můj podpatek opět podupává, klep klep klep, ale nestačí to na to, abych se zbavil napětí, jež mi stoupá vzhůru trapézovými svaly. Vybuchne ze mě a já třepu rukama, třepu se celý, dokud se nezklidním natolik, abych zase mohl dýchat.

Potom budu volný.

Padělal jsem pozvánku na slavnost. Mladík, který má dnes večer obdržet pečeť média, mladík s očima jako vistárie, který sem kvůli té šanci přicestoval až z Yorku, podle matčiných přítelkyň onemocněl. Nikdo se s ním doposud osobně nesetkal, proto jsem si na dnešní večer vypůjčil jeho jméno. Zaujmu jeho místo, získám pečeť a zmizím dřív, než jediná duše odhalí pravdu.

Jenže pokud mě chytí, pokud přijdou na to, kdo jsem, že jsem se narodil jako holka…

Kurva, za tohle tě pověsí.

Slavnost se koná nedaleko. Proplížím se dolů po schodech před hlavními dveřmi městského domu své rodiny – není ani zdaleka tak působivý jako některé jiné domy v Londýně, přesto je dost vznešený na to, aby dodal rodině lesku – a schoulím se v kabátě. Navzdory chladu si nevezmu kočár. Potřebuji zůstat v pohybu. V poslední době je to jediný způsob, jak si dokážu spolehlivě vyčistit hlavu. Hlavně proto, že na veřejnosti netřepu rukama. „Vypadáš jako imbecil,“ řekl mi otec jednou, což bylo daleko účinnější než všechny snahy mých učitelů donutit mě přestat. „Vypadáš hloupě, děvče.“

Své rodině jsem se pokusil říct pravdu jenom jednou. Když jsem byl mladší, když jsem si ještě pořád myslel, že mě mají rádi, jsem jim řekl, že se nikdy nechci provdat. Příběhy jako z pohádek mi připomínaly peklo. Moje oči by mi zajistily dobrý sňatek a privilegovaný život, život v dostatku, jen kdybych to dovolil. Jenže svatební šaty, velká břicha, zázrak porodu? Raději bych se vykuchal. Řekl jsem jim, že nic z toho nechci. Řekl jsem jim, že se bojím.

Matka mi řekla, že jsem směšná, a otec prohlásil, že se mám přes to přenést. Já ale věděl, jak to doopravdy myslí. Králík mi to přetlumočil. Rozmazlená. Sobecká. Jak se opovažuji žádat, aby se ke mně chovali jinak než k ostatním? Každý muž a každá žena v Anglii mají své povinnosti a já těm svým neuniknu jenom proto, že se bojím.

Myslím, že jsem neměl použít slovo bojím.

Muzeum v Jižním Kensingtonu najdu rychle. Je to velká katedrála umění a okázalosti, která je na pozadí tmavého nočního nebe nasvícená tak oslnivě, že vypadá, jako by hořela. Mluvčí ji celou ovládli. Z mramorové fasády visí fialové prapory orámované tisíci snítky levandule a šeříku vpletenými do věnců a do břečťanových oblouků, které se hned po slavnosti v chladu scvrknou a zvadnou. Na ulici poslušně čekají kočáry, koně frkají a funí, zatímco kočí se snaží dřímat. Skoro to vypadá, jako by Královská mluvčí společnost měla propadnout chaosu a násilí, kdyby neutratila půlku svých příjmů z peněz daňových poplatníků za výzdobu a uštvané sluhy.

U vchodu si dveřník s fialovýma očima dýchá do rukou, aby si je zahřál. Má pečeť, ale pouze malou zástupnou, kroužek vypálený mrazem do hřbetu ruky. Je nevolnické médium: muž, který si nemohl dovolit úplnou pečeť média, proto se za peníze zaprodal Mluvčím. Je to hnusný pakt, nikdy ale nebudou chybět lidé ochotní uzavřít hnusné dohody proto, aby si zajistili lepší život. Tento nevolník obdrží zbytek své pečetě, složitě propracované oko, až splatí svůj dluh – pokud ovšem do té doby nechytí gangrénu. Aspoň při čekání může nosit elegantní prsten.

Skrze dvoje dvoukřídlé dveře slyším smích. Zní tlumeně, jakoby pod vodou. Jdu pozdě.

„Tohle je soukromý večírek, chlapče,“ řekne dveřník líně, když se přiblížím. Pocítím vzrušení nad tím, že mě přijal jako muže, ale nedovolím si dlouze se tím zabývat. Pokud ve mně uvidí špatného chlapce, nebude na tom záležet.

„Já vím,“ řeknu a vytáhnu pozvánku.

Dveřník se zamračí a přejede padělaný dokument nahoru a dolů pohledem. Víčka má povadlá a jeho ruce působí ztuhle. „Roswell? Ehm, omlouvám se. Jsem rád, že zvěsti o vaší nemoci lhaly.“ Nezdá se, že by z toho měl nějak zvláštní radost. „No, ceremonie ještě nezačala, takže máte štěstí. Mors vincit omnia a tak dále. Běžte dovnitř.“

Otevře dveře.

Nenávidím, že by cokoli, co je nějak spojené s Mluvčími, mohlo být krásné. Uvnitř se vysokánský strop klene k mramorovým balkónům, plynové osvětlení se třepotá a mění vše ve zlato. Pro tuto příležitost byla z depozitáře vytažena nenahraditelná umělecká díla a umístěna za stoly přetékající fialovými kyticemi. Vzduch voní alkoholem, pylem a ozónem. A ty kostýmy – žena s tvářemi zmalovanými růží v nápodobě Heidi. Edgar Allan Poe s modelem srdce v ruce. Znuděně vypadající muž bez kostýmu, jen s obrazem koně, vydávající se za nějakou postavu z Černého krasavce. Tolik třpytivých stříbrných prstenů, hrstka pečetí a až moc pití a smíchu a hluku. Je to tak příšerně veselé v porovnání s odporným pocitem v mém žaludku. Ten nesoulad ve mně vyvolává nutkání zarýt si nehty do paží. Připadám si zase jako tehdy na svatbě. Nenávidím to, nenávidím to.

Prostě běž pryč, řekne králík. Nepatříš sem a víš to. Běž. Pryč.

Jenže já nejdu. Nemůžu. Vstoupím do muzea a představuji si cejchovací železo tak ledové, že se z něj kouří. Až se dotkne mojí kůže, bude praskat a syčet. Bolest ale bude stát za to, protože mi poskytne svobodu.

Musím to udělat.

Dveřník vejde za mnou a doprovodí ho poryv vzduchu tak mrazivý, až se otočím, abych se ujistil, že ho nenásledoval žádný duch.

„Georgi Belle?“ zavolá. „Ten Roswellovic kluk se přece jenom objevil. Je váš.“

Odporný pocit v mých útrobách zesílí v nevolnost.

Můj bratr, který stojí hned za dveřmi se sklenkou šampaňského v ruce, se tváří, jako by na pitevním stole odkryl mrtvolu a zjistil, že na něj civí můj obličej.

Na malíku má prsten Mluvčích.

Víte, že někdo jako já kdysi býval chirurgem?

Zní to jako mýtus, ale je to tak. Jmenoval se James Barry. George mi o něm vyprávěl, když jsem byl ještě malý, jen tak mimochodem, jako by o mně věděl něco, co já ne. Barry byl pořádný sráč bez smyslu pro dekórum či takt, jenomže brilantní doktoři něco takového nepotřebují. Byl armádní chirurg s vysokou hodností, říkal George, který po celý život zlepšoval podmínky chudých a nemocných – a když zemřel, ošetřovatelka zjistila, že ve skutečnosti byl žena.

„I když,“ pokračoval George, „člověk by si myslel, že někdo jako Barry by to na smrtelné posteli vykřičel do celého světa. Do prdele s vámi všemi, dostala vás ženská, shnijte v pekle a tak. Ale neudělal to.“ Nevzhlédl od skript. „Myslíš, že byl šťastnější jako muž? A že ta ošetřovatelka měla nechat jeho zatracené tělo být?“

Neodpověděl jsem, ale ani jsem nemusel. Tu noc mi pod postel propašoval truhlici s šatstvem. Formální oblek, zalátané kalhoty vhodné tak akorát pro chudé kluky na ulici a všechno mezi tím. V přiložené poznámce stálo: Některé ty věci jsou moje, jiné ne, ale doufám, že jednoho dne ti padnou. Právě ten oděv teď mám na sobě.

Přál bych si, abych se uměl zlobit. Přál bych si, abych v rozrušení dokázal ječet a křičet a vztekat se, cokoli jiného než brečet. Cítil bych se pak víc jako muž než jako malá holka, která si na něco hraje. Ale tady jsem, třesu se a v očích mě pálí slzy.

Opustil mě.

Přidal se k Mluvčím a nechal mě s nimi.

Dveřník řekne: „Jste v pořádku, Belle?“

„Já… ano.“ George trhaně kývne. Má teď knír. Na ten se soustředím. Má knír, který na jeho obličeji vypadá velice divně. „Ano. Jsem v pořádku, jen se mi ulevilo, že nebudu muset přepracovat celý rozvrh, to je vše. A, ano, těší mě konečně se s vámi setkat, pane Roswelle.“ Umí dobře hrát. Snažím se o totéž. Kdybych tušil, že George bude dělat tomu klukovi garde, nikdy bych sem nepřišel. Našel bych jiný způsob; mohl jsem pečeť padělat, vyřezat si ji do kůže sám. „Co kdybych vás tu provedl? Pojďte za mnou.“

Gestem mě vybídne, ať ho následuji, zatímco dveřník se vydá předat zprávu o mém příchodu. Navzdory olověnému závaží ve svém žaludku se přitisknu k jeho boku. Bez ohledu na to, co udělal, asi nikdy nevyrostu z toho, abych u něj instinktivně hledal úkryt.

George vteřinu váhá, pak mi položí ruku na rameno.

Slavnosti se účastní tolik, tolik lidí. Muž s modrýma očima se chvástá tím, kolik médií drží v nevolnictví, i když od otce jsem slyšel, že bere jako zradu, že se kvůli matčině nevěře narodil bez fialových očí – a tudíž nemůže sám pracovat s duchy. Starší džentlmen s levandulovýma očima a slonovinovou hůlkou si mne svoji pečeť a vzpomíná na doby, kdy před desítkami let procestoval jako médium v soukromých službách prince Alberta při řešení problémů s duchy celý svět. Skoro všechny poznávám. Tenhle, řekne králík, když míjíme svobodného mládence s hnědýma očima, který má zdědit otcovo loďařství, vůbec ho nezajímalo, kolik ti je, když se tě pokusil v salonu políbit. Muži jsou ochotní zajít hodně daleko, aby do své pokrevní linie dostali duchařství. Pokud už sami nemůžou mít fialové oči, najdou aspoň způsob, jak ovládnout ty, kdo je mají. Ožení se s nimi, zplodí je, uzavřou s nimi nevolnické kontrakty – cokoli je pro ně nejvýhodnější.

Na tomto večírku jsou ovšem mnohem nebezpečnější lidé než muži s božským komplexem. Zapátrám očima v davu po matce a otci. Nejsem si jistý, za co se převlékli. Matka si nikdy nedá ujít příležitost udělat scénu, takže bych asi měl vyhlížet ten nejpompéznější kostým v sále, jenomže všechno mi splývá ve šmouhu oslnivého světla a odstínů fialové a sluhů, mramorových soch a olejomaleb a alkoholu. Nenávidím alkohol. Už jen z toho zápachu se mi dělá zle.

George dopije šampaňské, aniž by zpomalil, odstaví sklenku na podnos kolemjdoucího sluhy, sklopí hlavu a zasyčí: „Co tu, k čertu, chceš?“

„Na totéž bych se mohl zeptat já tebe.“ Zatnu ruce v pěst, aby nedělaly, co by neměly. „Tvrdil jsi, že dneska budeš pracovat na venkově.“

„Pracoval jsem, ale už nepracuji,“ řekne George. „Takže dovol, abych se zeptal znovu: Co tu chceš?“

„Přišel jsem si pro pečeť.“

George vydá zvuk, jako by mu někdo vrazil nůž do břicha.

„Ne. Ne. Zešílel jsi? Jsou tady matka a otec, to přece víš.“

„Nemůžou mě zastavit.“

„Můžou, pokud tě poznají,“ řekne George, jako bych si toho nebyl sám dobře vědom. Králík mi připomene: Ublíží ti ublíží ti ublíží ti. „Nemáš nic nastudované, nesložil jsi žádné přísahy, nezúčastnil ses žádné ze schůzí kapituly… Ach, nedívej se tak na mě. Kdy bys na to našel čas, když se plížíš na operační sály a kucháš zdechliny vyhozené z jatek?“ Opatrně dýchám, abych se uklidnil. Jak mě sám naučil. „A nemáš ani peníze, ze kterých bys uhradil…“

„Roswell už zaplatil a já si s sebou vzal doklady ke svému věnu. Je to dům na venkově. Dostane svoje peníze zpátky.“

„Dům na venkově?“ vyprskne George. „Kristepane, otec je opravdu zoufalý. Takže utečeš? Dáš nějakému ničemovi vlastnický list k domu výměnou za několik tisíc liber, abys zaplatil muži, se kterým ses nikdy nesetkal. A co pak? Odjedeš vlakem nebo lodí někam, kde tě budou chtít? Pokud odhalili Jamese Barryho, odhalí i tebe, a ty víš, co se s tebou pak stane.“

Zastavíme se u jednoho ze sloupů podpírajících balkón a já se otočím zády ke studenému kameni. Vždycky skončíme takhle. Kvůli mně. Obejmu si pažemi břicho a civím mu přes rameno. Dívat se lidem do očí je pro mě tak těžké, že se mi z toho převrací vnitřnosti.

Tohle se nemělo stát. Neměl tady být.

„Jestli tě Mluvčí chytí…“ George se zajíkne. „Mám za sebou těžké období, ale vidět tě na popravišti by bylo nejtěžší ze všeho.“

Co na celé věci nejvíc bolí – ze všeho nejvíc –, je fakt, že George kdysi býval na mojí straně. Když jsem byl malý, jako jediný mi rozuměl. Jedl, co jsem nesnášel, aby na mě matka a otec nekřičeli kvůli tomu, že jsem nechal jídlo z poloviny nesnězené; kdykoli jsme měli společnost, dovolil mi, abych se schoval u něj v pokoji, a třikrát zaklepal na dveře, když bylo zase bezpečné vyjít ven. Uspokojoval moji zvědavost a zastával se mě, dokud jsem se nenaučil skrývat svoji paličatost. Myslel jsem, že my dva stojíme proti celému světu.

Teď jsme tady. Ať už je to kdekoli.

Chvěje se mi ret. Pláču. Zase. Jako vždycky. A pořád se snažím, pořád žadoním, aby přišel k rozumu. Protože je to pořád on, ne?

„Dobrá.“ Snažím se mluvit vyrovnaně, ale nejde mi to. „Jestli opravdu nechceš, abych to udělal, pak mi pomoz.“ Stiskne si kořen nosu, jako bych byl malé dítě, které trucuje proto, aby upoutalo pozornost. Brýle má nakřivo. „Bez pečeti to bude těžší, ale zvládnu to. Stačí, když se dostanu do Edinburghu. Nebo i do Yorku, do Leedsu – z Leedsu už si nějak poradím.“

„Ne. Nemůžu. Elsie…“

To jméno způsobí, že mi za očima vybuchne jiskra zuřivosti. Ovšem. Elsie. Zase a zase Elsie. Jeho žena, vždycky jeho žena, nikdy já. Od chvíle, co se objevila v jeho životě, se mi vzdálil, neodpovídá na moje dopisy, když přijdu na návštěvu, nikdy není doma, a kdykoli ho požádám o pomoc, vymlouvá se na to, jaký vliv to bude mít na ni.

A možná prostě žárlím. Žárlím na to, že ona si mohla manžela vybrat. Žárlím na to, že se nemusela vdát dřív, než její tělo přestalo růst. Zlobí mě, že nikdy nedostanu šanci na manželství z lásky jako všichni ostatní. Proč by Elsie měla být šťastná, když já nejsem?

Svých slov lituji ještě dřív, než dokončím větu, nedokážu se ale zastavit. „Můžeš ji z toho pro jednou vynechat?“

Něco v Georgeově výrazu praskne. Chřípí se mu rozšíří. Udeří rukou do sloupu vedle mojí hlavy.

„Právě přišla o dítě!“

Rámus slavnosti přejde v tichý hukot.

Dítě.

Jeho prohlášení, upraveno v lékařskému kontextu: potratila. Nebo možná šlo o předčasný porod mrtvého plodu, vyvrženého z dělohy, jako když tělo odmítá třísku. O této věci se prakticky nemluví. Je brána jako rýma, nevolnost, něco, co se zamete pod koberec a skryje před slušnou společností.

A kdybych já byl Elsie, ulevilo by se mi. Tak strašně by se mi ulevilo, vzlykal bych, děkoval Bohu za to, že ta hrozná věc je pryč.

Je to ode mě kruté? Jsem netvor, protože nedokážu pochopit, proč by si někdo do těla dobrovolně nasadil parazita? Protože mě znechucuje, že se můj bratr vůbec odvážil ji do té situace přivést?

Moji učitelé by řekli, že ano.

„To jsi chtěl slyšet? Chtěl?“ Georgeovy oči zasvítí něčím hrozným, co nepoznávám. Myslím, že i on pláče, ale možná jde jen o optický klam vyvolaný třepotáním plynových lamp. „Nechtěl jsem ti to říct, nechtěl jsem to nikomu říct, ale stalo se. A možná je ti to ukradené – vím, že ji nenávidíš –, ale opravdu ji teď chceš nutit projít si něčím takovým? Když je nemocná?“

Necítím k ní nenávist. Opravdu. Nenávidím to, co představuje. Jako by byla metafora, a ne živá osoba.

„Ne,“ řeknu. „Nevěděl jsem to. Je mi to líto.“

George stiskne rty do tenké linky.

„Nic není tak černobílé, jak si ty myslíš,“ řekne.

Už je to nějaký čas, co mi někdo vmetl do tváře, že mi to pomalu myslí. Králík říká, že si to zasloužím.

Za námi, ve velkém atriu muzea, někdo zaťuká vidličkou o sklenku. George ode mě odtrhne oči. Vyhlédnu zpoza sloupu, pažemi si přitom objímám hrudník. Pokaždé, když se na mě někdo zlobí, mám pocit, jako by mi na hrudní kosti stála kovadlina. Šum hlasů slábne, až utichne.

V přední části sálu stojí na pódiu vikomt William Luckenbill – pořadatel slavnosti, prezident Královské mluvčí společnosti a ten nejméně výrazný muž, jakého jsem kdy viděl –, na sobě má směšný safari obleček a za zády starověké sochy, které byly kdysi opatrně vyjmuty z míst, kde dlouhé věky spočívaly, zabaleny do plátna a odvezeny do Londýna. Jeho obličej postrádá jakékoli výrazné rysy a jeho oči mají barvu bahnité hnědé. Pohrává si se svým prstenem. Šampaňské a importovanou kolínskou cítím až odsud.

Po boku má svého zelenookého syna, který je asi mého věku nebo možná o trochu starší, prohlíží si nehty a špulí spodní ret.

Jeho syn je stejně ostrý a nápadný jako skalpel.

„Věnujte mi, prosím, pozornost!“ zvolá lord Luckenbill. Tohle žádný skalpel není. Je tupý jako svorka nebo špachtle. „Dámy a pánové, děkuji vám za to, že se mnou trávíte nedělní večer. Samozřejmě vás ušetřím dlouhého druhého uvítání – máme na práci lepší věci.“ Zavlnění zdvořilého smíchu. „Dnes večer nás čeká jedna z nejposvátnějších tradic Královské mluvčí společnosti: uvítáme v našem středu nového bratra.“

Jakoby na znamení si zástupem začnou klestit cestu dva sluhové. Jeden nese kytici levandulí a šeříků, druhý cejchovací železo ve tvaru oka.

„Je tomu už šedesát let,“ říká vikomt Luckenbill, „co nám náš Pán seslal první děti s fialovýma očima. Byli jsme zmatení, ale také vděční. Jaké požehnání být obdarováni takovou novou krásou!“ Pompézně máchne rukou. „Když se ale Závoj začal tenčit, pochopili jsme hlubší smysl toho požehnání. Fialovoocí synové nám byli sesláni proto, aby nás ochránili. Aby nám pomáhali navigovat zvláštní novou realitou, ve které jsme se ocitli a kde jsou mrtví jen na chlup vzdálení od živých.“

Proto to dělám. Pokud už nemůžu jejich systému uniknout, využiji ho. A proč bych neměl? Už dřív jsem sáhl do Závoje. Dotýkal jsem se nadpřirozena, aniž bych si uvědomoval, co dělám, aniž bych chápal, jaký trest by mě čekal, kdyby mě při tom chytili. Byl jsem prostě zvědavý, proč se svět kroutí a září. Byl jsem tehdy dítě a nestálo mě to skoro žádnou námahu, i když jsem ten pocit nenáviděl. Ať už budu muset projít jakoukoli zkouškou, určitě nebude těžká. Že ne?

Lord Luckenbill sestoupí z pódia. Jeho kroky se odrážejí od dlažby a stoupají výš, výš, výš až ke stropu. Tento příběh se musí pronést na každém shromáždění stejně jako modlitby v kostele nebo Hippokratova přísaha na konci lékařských studií: Vystříhám se všeho, co by bylo ke škodě a co by nebylo správné…

„A tak byla založena Královská mluvčí společnost,“ řekne. „Na podporu těch, kdo nás vedou novým Božím světem, jako bratrství pro naše ochránce a k trestání těch, kdo by jim chtěli ublížit.“

Kvůli dramatickému efektu se odmlčí. Vyvolává to dojem, jako by se celý svět nakláněl blíž.

„Dnes večer tento náš účel dále podpoříme,“ řekne lord Luckenbill. „Pan David Roswell?“

Teď.

Děje se to.

Zvednu roztřesenou ruku – než může králík zakřičet, než se můžu zastavit, než moje mysl může probrat všechny možné, strašlivé důsledky selhání – a řeknu: „Jsem tady.“

3

Řekl jsem to.

Jsem tady.

Všechny hlavy vsále se otočí azabodnou do mě své oči, ale já dokážu myslet jenom na svobodu. Vezmu si pečeť azmizím, rodičům nenechám na památku nic než šaty ve své skříni. Ostříhám si vlasy, přijmu nové příjmení – možná Barry – avydám se na sever. Rád bych lékařskou školu vEdinburghu navštívil, než se na ni přihlásím.

Královská mluvčí společnost mě nikdy nedostane.

Jenže králík vyje. Říká: Jsou tady tvoji rodiče. Říká: Zplodili tě, vychovali tě, poznají tě, ať už se budeš VYDÁVAT za kohokoli.

Lord Luckenbill stojí spolu se svými sluhy uprostřed atria, mhouří oči azvedá bradu, jako by tak mohl lépe vidět přes dav.

„Pane Roswelle?“ zavolá. „Musíte být dost malý, chlapče, kde jste?“

George mě postrčí vpřed. Chtěl jsi to, přetlumočí králík, zběsilý strachem. Tak běž.

Poslechnu. Vykročím směrem kvikomtovi, bledý dav se roztrhne jako rána aotevře mezi námi cestu. Králík se mě snaží přesvědčit, že mě všichni cupují na kusy, hledají na mně něco, co by mě usvědčilo ze lži. Sledují, jestli moje ruce nejsou příliš malé, jestli nenakračuji příliš delikátně, jestli nedýchám hrudníkem jako žena namísto břichem jako muž. Opravdu takové rozdíly existují? Nebo si je vytvářím sám, abych živil svoji úzkost, uzavřený kruh, který přiživuje sám sebe?

„Roswelle!“ Jak se blížím, lord Luckenbill tleskne. Jeho chování mi jitří nervy. „Ach, jsem tak rád, že jste to zvládl; jaké požehnání, že už je vám líp. Opravdu nerad bych celou věc přesouval na jindy, víte? Ach, propána, vy jste maličký! Předpokládám, že po matce? To je jedno, vypadáte báječně, pojďte sem, pojďte. Pane Belle, to vy ho doprovázíte?“

George si odkašle. Další připomínka toho, že už svého bratra neznám: odkdy ho vikomt zná jménem? „Ano, můj pane,“ řekne.

Ale.

Na kraji davu, skoro úplně vpředu, tam jsou.

Matka aotec.

Zrak se mi při pohledu na ně rozostří. Zmateně vraští obličeje, jako by vzpomínali, jestli už mě někdy dřív viděli, apokud ano, pak kde. Otec se zjevně cítí hrozně nepříjemně, neboť si odmítl vzít kostým, kdežto matka zvolila příšerné zelené šaty: jsou sešité zvycpaných ptáků, kytek apeří, jako by byla nějaká víla nebo možná bohyně. Korzet má sešněrovaný tak pevně, že bych její pas mohl obemknout rukama.

Ublíží ti ublíží ti ublíží ti.

Když se dostatečně přiblížím – jsem tak nervózní, že je mi na zvracení –, lord Luckenbill mě vezme za ruku azvedne ji do výšky. Nikdy jsem se nepovažoval za zvlášť malého, ve srovnání sjeho prsty však působí ty moje křehce.

„Nechť je ceremonie rychlá acejchovací železo milosrdné,“ řekne lord Luckenbill. „Mors vincit omnia!“

Adav jeho slova zopakuje, mors vincit omnia, jeden hlas, jedna kadence. Smrt vítězí nad vším. Všichni zemřou ažádná duše neunikne. Ta fráze stojí vyrytá na vnitřní straně prstenu všech Mluvčích, je uvedena na konci každé oficiální korespondence avytesaná nad dveřmi, aby nikdy nemohla být zapomenuta. Jednoho dne, až se stanu sám lékařem, až si otevřu vlastní praxi – kde budu přijímat všechny, laskavě abez otázek –, udělám to samé. „Ne proto, že jsem jedním znich,“ vysvětlím, „ale protože je to pravda. Ani lékař nemůže vzdorovat Boží vůli. Nepřináší to vědomí útěchu?“

Lord Luckenbill řekne: „Přiveďte zrádkyni!“

… zrádkyni?

Jedny nenápadné dveře po straně atria se shlasitým prásknutím rozletí advě média – velcí muži sfialovýma očima apečetí vypálenou do hřbetů rukou – mrští ochladnou dlažbu otrhanou ženou. Na sobě má hadry akoulí oteklýma očima. Modřiny na bledé kůži jejích holých paží akrku připomínají tmavé skvrny od vína. Její šrámy vypadají zaníceně.

Diváci zalapají po dechu, jako by se jednalo onějaké divadelní představení. Matka si zakryje ústa rukou, jako by byla pohoršena.

Iženiny oči jsou fialové. Připomínají orchideje.

Přede mnou se do dálky rozpínají miliony možností avšechny jsou hrozivé. Ohlédnu se po Georgeovi, skoro neznatelně ale potřese hlavou. Ani on neví, co se děje.

„Tato žena,“ zaburácí lord Luckenbill, „byla shledána vinnou zporušení Mluvčího zákona zroku 1841, ze zločinu praktikování duchařství bez licence azfalšování dokumentů Mluvčích.“ Žena zvedne nemytou hlavu apohledem přelétne grimasy okolo sebe. Udělám půlkrok vzad, ale George mě zachytí. Tohle jsi chtěl. „Slečno Neulingová, prosím, narovnejte se. Chovejte se aspoň trochu důstojně. Bývala jste tak nestydatá; kde je vaše kuráž teď?“

Dokážu myslet jenom na muže, který řekl: „Víš přece, co se stane holčičkám, které si hrají sduchy.“ Slečna Neulingová se snaží zarýt paty do podlahy, ale jenom snimi šoupá aklouzají jí po dlažbě. Její tělo je samý ostrý úhel ahrana, čnící zvězeňských šatů.

VMluvčím zákoně zroku 1841, vsekci 3, odstavci Ajasně stojí, že ženám je zakázáno praktikovat duchařství: Nesmí sáhnout do Závoje, používat mluvící kameny ani se třeba jen přiblížit kběsům bez přítomnosti garde. Já žena nejsem, ale dokud mě budou za ženu považovat, budu tomu zákonu stejně podřízen. To vše samozřejmě slouží naší ochraně. Pokud jsou muži sfialovýma očima darem od Boha, ženy sfialovýma očima jsou nešťastný průvodní jev. Jsme ceněny za to, že dáváme manželům syny sfialovýma očima, anenáviděny za naši slabou mysl. Styk smrtvými nás činí nestabilními, nezpůsobilými, nebezpečnými sobě iimpériu. Vzájmu zachování míru astability impéria je tudíž nezbytné, aby ty, které tento zákon poruší, byly buďto na zbytek života uvězněny, nebo – podle závažnosti přečinu – neprodleně popraveny.

(Není proto divu, že indický účetní, kterého otec kdysi zaměstnával, zpanikařil aihned po narození poslal pryč svoji dceru, když se ukázalo, že má fialové oči; viděl, že vAnglii stojí všechno proti ní, azvolil jedinou možnost, kterou měl. Není divu, že tento zákon vyvolal vkoloniích zuřivé bouře. Není divu, že jen na anglické půdě byl tento zákon přijat spotleskem.)

Slečna Neulingová zachraptí: „Jste smradlavý, odporný kus hovna.“ Její hlas je znetvořený, jako by se něco vjejím hrdle pochroumalo. „Vy všichni.“

Přesune oči ke mně, jako bych byl stejný jako zbytek mužů, kteří na ni hledí svrchu, stejný jako Mluvčí, kteří ji odsoudili. Neuvědomuje si, co jsem.

Ne. Ne, já nejsem…

Jak by to mohla vědět? řekne králík. Jestli si tak urputně přeješ být brán jako muž, pak nemůžeš protestovat, když si tě sjedním spletou.

„Prosím,“ řekne lord Luckenbill. „Už to dál neprotahujme. Musíme dokončit zkoušku.“

Potřebuji tu pečeť.

„Ne.“