Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Někde za mořem

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Jinými slovy… vražda

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

Duch cení zuby

IN OTHER WORDS… MURDER
(HOLMES & MORIARITY 4)

Copyright © 2018 by Josh Lanyon

Cover © Václav Maršík, 2024

Translation © Kateřina Niklová, 2024

ISBN epub 978-80-88636-23-6

ISBN mobi 978-80-88636-24-3

Davidu Warnerovi a Marcu Wittlifovi. Gratuluji k odvaze obrátit list a jít si za svým Šťastně až navěky.

Kapitola jedna

„Oddělat.“

„To je jedno slovo,“ namítl JX.

„Hm?“ Prohlížel jsem si pestrobarevné cestovní brožury, které se mi válely na klíně i na přehozu z hrubého hedvábí v barvě slonovinové kosti. Projděte se ve stopách starověkých gladiátorů v Koloseu! Plavte se po kanálech ve zlaté gondole! Prožijte La Dolce Vita! hlásala brožurka, kterou jsem zrovna držel v ruce. Pod prsty jsem prakticky cítil úctyhodnou modř římského nebe.

Výběr byl omračující. Všechno od soukromých prohlídek s průvodcem a na míru šitými itineráři po autobusové výlety s kulturní tématikou. Mohli bychom se osm dnů plavit po Jadranu nebo si zvolit čtrnáctidenní okružní cestu po kolejích.

Jedinou možností, která v úvahu nepřipadala, bylo zůstat doma.

„Zabít. Slangově. Dvě slova,“ řekl JX. „První začíná na Z.“

Byl pozdní říjen, pátek jedenáct večer, a my byli pohodlně zavrtaní v naší posteli v hlavní ložnici v Cherry Lane číslo 321. JX luštil křížovku v San Francisco Examiner a já se snažil vymyslet, kam vyrazíme na jaře na dovolenou. Domáčtější už to snad ani být nemohlo.

„Aha. Zavinit smrt.“

Odmlčel se a jeho tužka zaškrábala o papír. Vydal znechucený zvuk. „Elementární, můj drahý Holmesi.“

Pohlédl jsem na něj. „Špatná nápověda, můj drahý Moriarity. Zavinit smrt není slang, ale prostě jen infinitiv.“

„Že jo?“ Chvíli hleděl na mě, pak kývl na brožury rozházené kolem. „Co myslíš? Líbí se ti něco z toho?“

„Já nevím. Všechno je to strašně drahé.“

„Peníze nejsou překážkou.“

Odfrkl jsem si. „Možná nejsou překážkou, bylo by ale záhodno vzít je v úvahu.“

Jeho oči potemněly a objevila se v nich upřímnost – stejně se tvářil pokaždé, když týral moje bradavky. „Chci to pro tebe udělat, Kite. Peníze jsou mi ukradené. Chci to pro nás. Ještě nikdy jsme spolu nebyli na dovolené.“

„Jo, já vím. A možná jsme tím zabránili mezinárodnímu incidentu.“

Zkroutil ústa v úsměvu, ale dotírat nepřestal. „Zvaž to. Ty a já. Žhavý sex v gondole.“

S hrůzou jsem se na něj zadíval. „Slyšel jsi o gondoliérech, že jo?“

Zasmál se. „Fajn, tak co třeba projížďka gondolou během západu slunce, večeře při svíčkách na terase naší soukromé vily – a pak žhavý sex? Pod hvězdami.“

Odkašlal jsem si.

JX vycítil, že našel moji slabinu, a rozhodl se mě dorazit. „Myslím to vážně. Jenom ty a já. Spolu. Budeme dělat, co budeme chtít. Žádné konference, žádné cony, žádné schůzky s agenty nebo editory, žádné termíny. Mohli bychom prozkoumat římské katakomby – nebo prostě navštívit několik muzeí a galerií. Prohlédnout si Pantheon a Koloseum. Mohli bychom zajet do Florencie a vidět Ponte Vecchio. Nebo pár dní plavat s delfíny na ostrově Capri. Nebo bychom nemuseli dělat vůbec nic jiného než spát a jíst a šu…“

„Chápu, jak to myslíš,“ přerušil jsem ho.

Přestože nerad cestuju – nenávidím cestování – spousta z toho, co říkal, zněla opravdu lákavě. „Soukromá vila, hm?“ řekl jsem.

„Cokoli chceš, Kite.“ Najednou zvážněl, jeho pohled byl upřímný a linie úst hebká. Byl neuvěřitelný romantik. Hlavně na bývalého poldu. No, vlastně na kohokoli.

„Zní to… hezky,“ přiznal jsem. Znělo to víc než hezky. Možná dokonce krásně.

Ve svitu lampičky odhaloval v úsměvu bílé zuby. Zahodil noviny a tužku stranou a přitáhl si mě do náruče. Svalili jsme se na matraci. Brožury pod námi šustily a praskaly, zatímco jeho ústa našla ta má. Hluboce, sladce mě zlíbal a zašeptal: „Možná bychom to mohli brát jako líbánky…“

Okamžitě jsem otevřel oči.

Než jsem stačil odpovědět – ne že bych měl nějakou odpověď po ruce – dveře ložnice se otevřely a tichý hlas řekl: „Strýčku Julie?“

JX se posadil. „Ahoj, zlato.“ Zněl jenom trochu rozpačitě a musel jsem mu připsat k dobru, že mě neodstrčil a nevyskočil z postele, jako jsem to udělal já jemu při několika prvních příležitostech, kdy se tohle stalo. „Máš klepat, pamatuješ?“

„Zapomněl jsem,“ odvětil Gage chraplavě. „Měl jsem ošklivý sen.“

Gage byl JXův pětiletý synovec. No, vlastně je to trochu komplikovanější, podstatou ale je, že s námi ten špunt trávil víkend, což se stávalo párkrát do měsíce.

„Ošklivý sen, jo?“ JX rozevřel náruč a Gage si vylezl na postel mezi nás a přitulil se k němu. „V tomhle domě ošklivé sny nemíváme.“

Nevěřícně jsem se na něj zadíval. Myslel to dobře, ale no tak. Každý mívá noční můry. Dokonce i on.

„O čem se ti zdálo?“ zeptal jsem se.

Gage se obrátil mým směrem a úkosem na mě pohlédl. Za poslední čtyři měsíce jsme spolu uzavřeli příměří, pořád mě ale bral jenom jako nutné zlo. Což bylo v pořádku, protože, popravdě řečeno, mně málokdo přijde na chuť: nejlépe to jde se smetanou a cukrem, zbytek nezbývá než přetrpět.

„O příšerách,“ řekl příkře.

„Hm.“

„O příšerách?“ zopakoval JX zamyšleně. „Tady žádné příšery nejsou. Tohle je zóna bez příšer.“ Chlácholivě Gage objal. „Víš, co v tomhle domě děláme s příšerami?“

Gage zavrtěl hlavou. Tvářil se obezřetně.

Udělal dobře, protože JX hravě zavrčel: „Ulechtáme je.“ A vrhl se na něj.

Gage zapištěl a oba se začali válet po cestovních brožurách. Gage se svíjel a kopal – několikrát se mu s pozoruhodnou přesností podařilo nakopnout i mě – nakonec se ale zase oba usadili a opřeli se o polštáře navršené v čele postele.

JX na mě mrkl. Odevzdaně jsem potřásl hlavou.

„Raději bys měl myslet na to, kolik legrace si spolu zítra užijeme, až ty, já a strejda Kit…“

„Christopher,“ opravil jsem ho.

„Strejda Christopher vyrazíme na halloweenskou oslavu.“

Gage a já jsme si vyměnili pohledy plné pochopení. Dobře věděl, že se mi na tu hororovou akci nechce o nic víc, než mě tam chce on. Oba jsme si ovšem uvědomovali, že nemáme na vybranou. Právě v takových chvílích jsme dokázali ujít pár kilometrů v botách toho druhého – ačkoli musím přiznat, že jsem měl problém vmáčknout svůj étos do chlupatých bačkůrek se zajíčky.

JX dál vychvaloval muka – ehm, požitky – nadcházejícího dne, který měl být završený filmem Yeti: Ledové dobrodružství a večeří v Rosariově pizzerii.

„Takže už žádné další ošklivé sny, dobře?“ dokončil.

„Dobře,“ řekl Gage pochybovačně. A pak: „Můžu spát tady?“

JX zaváhal, ale nedal se zlomit. „Ne, zlato. Na to, abys spal v jedné posteli s námi, začínáš být trochu moc velký. Pro nás tři tu není dost místa. Strejda Christopher a já bychom skončili na podlaze!“

A pak by nás dostala příšera, která žije pod postelí.

Ale, víte, začínal jsem mít tu malou protivnou blechu rád, a tak jsem to neřekl nahlas. Gage ovšem neměl nejmenší pochyby o tom, kdo za všechno může. Zabodl do mě mrazivý pohled pichlavých oček.

„Co noční lampička?“ navrhl jsem.

Rozzářil se.

„Hm.“ JX se ušklíbl. „Nechceme z toho dělat zvyk, že ne?“

Zdálo se, že se ptá Gage, který na mě hleděl jako dítě, které doufá, že se z toho zvyk vážně stane.

„Co se týká zvyků...,“ začal jsem. Vzpomněl jsem si, že jsem technicky vzato jenom čestný strýček, a neměl bych tedy před Gagem rozebírat výchovná rozhodnutí jeho skutečného strýce. Pokrčil jsem rameny, ale nemohl jsem si odpustit: „Je to velký dům a pro něj je pořád cizí. Já v jeho věku noční lampičku měl.“

JX se zamračil. „Opravdu?“

„Jasně.“

„Noční lampičky můžou narušit spací cyklus. Možná proto trpíš nespavostí.“

„Víš, co narušuje spací cyklus víc? Strach z toho, že tě ze skříně pozoruje příšera – nebo že číhá pod postelí, až spustíš nohy na zem.“

Gage se zajíkl a JX vyjekl: „Kite.“

Spěšně jsem dodal: „Ne že by to příšery dělaly, protože příšery nejsou skutečné, a každopádně tohle je zóna bez příšer. Jak JX, teda strýček Julie řekl. On je v téhle rodině na příšery expert.“

Gage na mě pořád kulil oči a JX mě vystavoval plnému účinku svraštělého obočí, které značilo tichou výčitku. Ach, prosím. Jako bych jenom neřekl nahlas to, co už si ten prcek stejně myslel.

„Dobrá, já vím, co potřebuješ.“ Odhodil jsem stranou přikrývku a spustil nohy přes okraj matrace, čímž jsem dokázal, že pod touhle postelí žádné příšery nejsou. „Co takhle hrnek dobrého horkého kakaa?“

Gage zvážil své možnosti a neochotně kývl na souhlas. JX se usmál, potěšený, že jsem projevil opravdový strýcovský zájem, a navrhl: „Uděláš tři?“

„Jasně. Chceš do toho svého brandy?“

„Já chci brandy,“ ozval se Gage.

„Špatně by se kombinovalo s prášky na spaní,“ řekl jsem a JX se ostře nadechl. „Žertuju,“ uklidnil jsem ho.

Potřásl hlavou, i když láskyplně. „Použiješ zase nutellu?“

„Můžu, jestli chceš.“

„Já nutellu rád,“ nadhodil Gage.

„Před spaním je trochu těžká na žaludek,“ namítl strýček Skrblík.

„Dobrá, takže obyčejné kakao, jedno nealko a dvě líznutá,“ přikývl jsem.

Gage se zahihňal, JX se tvářil nerozhodně a já raději prchl.

Zatímco jsem v pánvičce míchal mléko, Nutellu a čtyři lžičky smetany, dumal jsem nad svým životem. A v ten moment zazvonil kuchyňský telefon. Odtrhl jsem oči od Gageova nejnovějšího uměleckého výtvoru, pověšeného na dveřích lednice – zoufale vypadající panáček na něm prchal před dvěma jinými panáčky s vyřezávanými dýněmi namísto hlav. Dýňoví lidičkové se oháněli něčím, co vypadalo jako fakt špičaté nože.

Ouvej. Už jsem se nedivil, že nechce spát o samotě.

Dokud jsem ještě žil sám, používal jsem k lustrování hovorů záznamník. Jenže JX byl jiný. Rád telefon zvedal a dělal to pravidelně. Těšilo ho, když mu lidi volali. Bavilo ho si s nimi povídat. Myslím, že mu doopravdy nevadili ani telemarketéři. Já na druhou stranu souhlasil s Ambrosem Biercem, který prohlásil, že telefon je „ďábelský vynález, který nás zbavuje možnosti donutit protivného člověka držet si odstup“.

Pár měsíců mi trvalo, než jsem ho naučil – JXe, ne Ambrose – že pro nahodilé volající jsem jenom málokdy doma, a to i když doma jsem, nakonec to ale pochopil. Nebo aspoň přistoupil na to, že mi pak vyřídí, o co šlo.

Telefonáty kolem hodiny duchů ale nikdy nevěstí nic dobrého, proto jsem sluchátko po prvním zděšeně znějícím zazvonění zvedl.

„Haló?“

Rozhostilo se ticho, jako by se někdo musel odmlčet, aby popadl dech. Byl to tichounký zvuk, přesto jsem cítil, jak mi srdce propadlo klecí žeber a plesklo o černobílé šachovnicové dláždění. I já se musel odmlčet a nadechnout, jako by mě zvednutí sluchátka stálo monumentální, hrdinné úsilí. A kdybych tušil, kdo je na opačném konci, vážně by tomu tak bylo. Vlastně bych telefon vůbec nezvedl.

„Christophere?“ Ten hluboký baryton jsem kdysi znával stejně dobře jako… No, zvolte si vlastní domácké přirovnání. Býval pro mě stejně známý jako JXův hlas, protože jeho majitel hrával v mém životě stejnou roli.

„Davide.“ Zareagoval jsem překvapivě mdle, když vezmu v úvahu, že mi nervovým systémem svištěly emoce a vystřelovaly signalizační světlice – které vzápětí zkratovaly.

„Před několika hodinami u mě byla policie.“ Hlas se mu třásl. „Oznámili mi, že se na našem dvorku našla mrtvola. Na našem starém dvorku. Na tvém dvorku. Zabil jsi ho, že jo? Zabil jsi Dickyho!“

Kapitola dvě

Nestává se často, abych nevěděl, co říct.

Po Davidově bizarním obvinění jsem ovšem zaprskal a zakoktal se jako adolescent na tanečním večírku prváků. Organizovaly školy pořád taneční večírky? Nebo byl dneska zájem jenom o zbrojní výcvik?

„Ty jsi… Jak jsi… Co jsi… Jak si můžeš… O čem to sakra mluvíš?“ vypravil jsem ze sebe nakonec.

„Věděl jsem, že Dicky nezměnil názor. Zabil jsi ho, že jo? Tvoje ego to nedokázalo snést. Nebyla to láska, protože jediný, koho jsi kdy miloval, byla slečna Butterwithová. Ach, a možná taky inspektor Appleby.“

„Já že jsem zabil Dickyho? Já?“

„Rozhodně jsem to nebyl já!“

„Zešílel jsi?“ vyjel jsem na něj. „Dickyho jsem neviděl od chvíle, co jste se vy dva hadi před rokem společně odplazili do západu slunce.“

„Nepředstírej, že ne…“ Prakticky jsem slyšel pískání, jak dupnul na brzdy. „Chceš říct, že jsi ještě nemluvil s policií?“

„S policií? Ne, k čertu, s žádnou policií jsem nemluvil. Tohle je poprvé, co o tom slyším! Tvrdíš, že jsi Dickyho neviděl už jak dlouho? A teprve teď jsi začal přemýšlet o tom, co se s ním stalo?“

„Ovšemže jsem přemýšlel o tom, co se s ním asi stalo. Myslel jsem si, že prostě změnil názor!“

„Nedivil bych se mu!“

Páni. Jako za starých časů. Bez sebemenšího zaváhání jsme zapadli do stejných kolejí – a pěkně vymlácených. Zatímco jsem mlel, můj mozek pracoval na plné obrátky, abych dal Davidovým obviněním nějaký smysl. Mrtvola na mém starém dvorku? A nejenom nějaká mrtvola. Dickyho mrtvola? Nemožné. Šílené. Nemohla to být pravda.

Až na to… Pokud to nebyla pravda, proč by mi David volal? Vůbec jsem nevěděl, že na mě má kontakt. Ani jsem netušil, jak kontaktovat jeho. Neuměl jsem si představit žádné okolnosti, za kterých bych s ním chtěl mluvit. A to včetně těch současných.

S velkým úsilím jsem se pokusil znít míň… no, prostě míň, a zeptal se: „Nenapadlo tě zavolat mu nebo se u něj zastavit?“

Moje snaha celou situaci trochu zklidnit vyzněla naprázdno. David pořád ječel. „Ovšemže ano. Nezvedal telefon a z bytu se vystěhoval. Měl bydlet u mě, než si najdeme nějaký dům.“

Nemožné. Tohle prostě nebylo možné.

Nebyl to jenom sen? Nekopl mě Gage do hlavy, zatímco s JXem zápasili na posteli? Neležel jsem teď v mrákotách a s velkými X namísto očí? Jestli jo, tak to byl fakt divný sen. Na Davida, natož na Dickyho, jsem si už celé měsíce nevzpomněl.

„Dost,“ přikázal jsem. „Začni od začátku. Kdy tě kontaktovala policie? Co přesně ti řekli?“

„Tohle odpoledne se objevili u mě doma…“ Zbytek přehlušilo pípání ve sluchátku. Napřed jsem si myslel, že se vybila baterie, pak jsem si uvědomil, že je to oznámení čekajícího hovoru.

„Sakra. Počkej.“ Stiskl jsem tlačítko na telefonu.

Obrnil jsem se v očekávání, že uslyším oficiální tóny LAPD nebo SFPD, místo toho mě ale málem připravil o sluch až příliš známý napůl britský přízvuk. „Christophere! Zatraceně! Před několika minutami mi volal David s tím, že na zahradě tvého starého domu našli mrtvolu.“

Rachel Vingová je moje dlouholetá literární agentka a partnerka ve zločinu – někdy doslova. Teď už jsem věděl, jak mě David vyšťoural. S ohledem na to, jaký na něj měla Rachel názor, musela brát celou situaci opravdu vážně, když mu dala moje číslo.

„Právě s ním mluvím,“ řekl jsem úsečně. „Počkej, prosím.“ Znovu jsem zmáčkl tlačítko.

David pořád žvanil, takže buďto přeslechl moji žádost, ať počká, nebo mě jako vždy ignoroval.

„Neslyšel jsem tě,“ řekl jsem. „Co přesně ti policie řekla?“

„Lidi, kteří od tebe koupili dům, strhli nějaký altán, který jsi nechal postavit potom, co jsem odešel…“

„Altán? O žádný altán nešlo. Dal jsem postavit pergolu, o které jsem mluvil posledních deset let.“

„Nebylo to deset let! My spolu deset let žili. O předělání zadního dvora jsi začal mluvit teprve v posledním roce.“

„Odbíháš od tématu,“ podotkl jsem. Neférově, jak musím přiznat. „Noví majitelé strhli pergolu a… co? Objevili tělo?“

„Jo. Vykopali betonové základy, které jsi nechal položit – a našli mužské tělo zabalené do červené deky i s polštářem.“

S polštářem? Aby si mohl v záhrobí zdřímnout?

„Nikdy jsem žádnou červenou deku neměl. Určitě mají správný dům?“

„Ovšemže mají správný dům. Našli mě, ne?“

„To nic neznamená, pokud mají špatný dům.“

„Není to špatný dům. Kolik domů v naší ulici mělo altán?“

„Nebyl to altán! Pokud vykopali altán, pak mají špatný dům.“

„Je to naše adresa!“

Ach. Jo takhle. No dobrá. Proti adrese se nedá nic namítnout. Ale i tak.

„Tohle se nemůže dít…“ Nemyslel jsem si, že jsem to řekl nahlas, David na mě ale obviňujícím tónem vyjel: „A proč ne? Zní to přesně jako něco, co bys napsal.“

Jo, v tom měl pravdu.

„Ne, nezní!“ protestoval jsem. Donesl se ke mně zápach spáleného mléka. „Sakra. Počkej.“ Zase jsem stiskl tlačítko a slyšel Rachel říkat: „Načasování nemohlo být příznivější.“

„Chtěla jsi říct příšernější. Vydrž, Rachel.“ Odložil jsem sluchátko, strhl prskající pánvičku ze sporáku a hodil ji do dřezu. Pustil jsem oba kohoutky. Voda zasyčela a nad dřezem se vytvořil malý hřibovitý oblak z mléka a Nutelly.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se JX za mnou.

Otočil jsem se k němu s provinilým výrazem. „Ach… no… ne. Vydrž okamžik.“

Jeho obočí mu vystřelilo do výšky, když jsem přiskočil zpátky k pultu a zvedl sluchátko. Zmáčkl jsem – no, myslel jsem si, že jsem zmáčkl správné tlačítko, ale možná ne, protože jsem slyšel jenom bzučení oznamovacího tónu.

Že by David zavěsil? Nebo jsem zavěsil já?

„Do prdele!“ Byl to vůbec David? Nebo to byla Rachel? Znovu jsem stiskl tlačítko a uslyšel další hlasitý oznamovací tón.

Co to, k čertu? Začal jsem tlačítka mačkat se zběsilostí hráče pár vteřin před koncem hry.

„Ach, proboha!“ Praštil jsem sluchátkem do vidlice. Pak jsem s ním praštil ještě jednou – vlastně dvakrát – abych se ujistil, že jsem zavěsil správně.

„Tááááák jo.“ JX se nedá ničím rozhodit. Což je zároveň obdivuhodné i děsně protivné. „Co se děje, Kite?“

Otočil jsem se k němu. Jeho tmavé oči byly vřelé a ustarané. Otevřel jsem ústa, pak jsem si ale vzpomněl, že nejsme doma sami, a zadíval se do prázdné chodby za ním. „Kde je… no, však víš.“

„No, však víš? Myslíš tím mého synovce Gage?“

„Jo. To děcko. Gage.“

„Dívá se v našem pokoji na televizi.“

„Dobře. Doufám, že na nějakou minisérii. To byl David.“

„David.“ JXův výraz se změnil. „Tvůj David?“

„Můj bývalý David. Ano.“

JX se zamračil. „Co chce David teď?“

Kvůli onomu teď to vyznělo, jako by mi David neustále volal s hloupými výmluvami, jen aby mě mohl slyšet, nic ale nemohlo být dál od pravdy. Pokud si na mě David v posledním roce vůbec vzpomněl, pak jenom se skřípáním zubů a klením, protože jsem se v garážovém výprodeji zbavil jeho milovaného piana. Stalo se to v prvních hořkých fázích toho, co by civilizovanější osoby nazvaly „rozloučením“. Já tomu říkal „zkurvená zrada“ a podle toho jsem se i zachoval.

Zhluboka jsem nasál vzduch do plic – předpokládal jsem, že budu potřebovat víc kyslíku – když vtom zazvonil telefon. Nadskočil jsem, jako bych držel drát pod proudem, a JXovo zamračení se prohloubilo ve výraz, který by viktoriánští spisovatelé označili za hodně temný.

„Nech mě to vzít,“ řekl jsem.

JX zaprotestoval: „Kite, co se tu, k čertu, děje?“

„Vteřinku.“ Popadl jsem sluchátko a vyštěkl: „Mluv!“

„Mluv?“ štěkla Rachel nazpátek. „Co si myslíš, že jsem? Pudl?“

„Když už se ptáš, představuju si tě spíš jako miniaturního pinče. Co se děje, Rachel? Z Davida jsem dostal jenom část.“

„Určitě taky jenom část ví. Bohové se na tebe každopádně usmívají, Christophere. Mluvil jsi o tom, že by ses rád zabýval skutečnými zločiny, a jeden skutečný zločin se ti objevil přímo na zahradě.“

Jenom Dračice Vingová mohla v zapletení do možné vraždy vidět šanci na kariérní postup, to z ní ale asi dělalo jednu z nejlepších agentek v oboru.

„Tak zaprvé, není to moje zahrada. Teď je to zahrada Kaynorových. Zadruhé, nemluvil jsem o tom, že bych psal o skutečných zločinech. Řekl jsem ti, že sleduju pořady o skutečných zločinech, a ty jsi navrhla, abych o nich zkusil psát.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Rozdíl je v tom, že já píšu fikci.“

Na což Rachel kysele odsekla: „Ne, v poslední době nepíšeš!“

Auvajs. Měla samozřejmě pravdu. „Tohle možná není nejlepší chvíle na debatu o mojí kariéře,“ řekl jsem úsečně.

„Informuj mě prosím, až ta chvíle nastane,“ opáčila Rachel.

Auvajs nadvakrát. „Můžeme se vrátit k tomu, co ti řekl David?“

„Snažil se tě najít. Žádný z tvých rodičů to nebral a tvoje realitní agentka je na dovolené. Zavolal proto mně, vysvětlil mi situaci – netušila jsem, že je taková hysterka – a trval na tom, že musí mluvit s tebou. Co jsem mohla dělat? Snažila jsem se tě varovat, ale předběhl mě. Hádám, že asi nejde o omyl?“

„Hádám, že v téhle věci je omylů spousta,“ řekl jsem. „Ale jelikož nás s Davidem přerušili uprostřed rozhovoru…“

„Je možné, že by to byl Dicky?“ Rachel zněla trochu – netypicky – ustaraně.

„Ptáš se mě, jestli jsem zabil Dickyho?“

JX vydal zvuk jedinečný pro náš vztah. Obrátil jsem se k němu a pomocí posunků jsem se omlouval a žádal, aby ještě počkal.

„Kite,“ řekl varovně.

„Ne že bych ti měla za zlé, kdybys toho malého hajzlíka oddělal,“ pronesla Rachel a projevila tak další z kvalit, která z ní dělala tak dobrou agentku.

„Jo, jenomže já to neudělal. A nevěřím, že by byl na mém starém dvorku zakopaný Dicky.“

„Tak kdo to může být?“

„Kite!“

Střelil jsem po své lepší polovičce provinilým pohledem a spěšně řekl: „Rachel, budeme v tom muset pokračovat později. JX si mě žádá na slovíčko.“

„Budu potřebovat víc než slovíčko,“ prohlásil JX.

„Ovšem,“ opáčila Rachel. „Jenom si nezapomeň dělat poznámky.“

„Žádné obavy. Obvykle se opakuje.“

JX si pro sebe začal temně brblat – je v tom vážně dobrý, což tak nějak podtrhuje i ten smyslný španělský vzhled. Před JXem jsem neznal nikoho, z jehož úst by tři V – výtky, výčitky a vina – zněly tak sexy.

„Měla jsem na mysli vyšetřování! Tohle ti seslal sám Pánbůh, Christophere. Takovou šanci nesmíme promarnit.“

„Ehm, jasně. Postarám se, abys byla v obraze,“ řekl jsem a zavěsil. Otočil jsem se k JXovi. „Hele, než cokoli řekneš…“

„Tvého bývalého osobního asistenta našli zakopaného u tebe na dvorku?“

„Takže znovu, než cokoli řekneš, neznám ještě celý příběh. Co vím, je, že když noví majitelé domu strhli pergolu vzadu na dvoře – což mě fakt štve, protože byla nádherná, hlavně to, jak byla celá obrostlá zimolezem – objevili mrtvolu. Byla – byl, je to muž – zabalený do červené deky. Jenom pro pořádek, červenou deku jsem nikdy nevlastnil.“

„Ale vlastnil jsi ten dům.“

„No jo.“

„A tělo identifikovali jako Dickyho Dickisona, tvého bývalého osobního asistenta? Toho cukrouše, který práskl do bot s Davidem?“

„Nevím, jestli už tělo formálně identifikovali, protože jsem mluvil s Davidem, ne s policií. David si myslí, že je to Dicky.“

JX namítl: „Jak je to vůbec možné?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Netuším. Pokud ho nezabil a nepohřbil u nás na dvorku sám David – ale proč by to dělal?“

JX na mě zíral s mlčenlivým zděšením, tak mi to aspoň připadalo. Stejně jako mně mu jenom málokdy dojdou slova, proto jsem sebou trhl, když mi došlo, co si asi musí myslet.

„Přece nevěříš, že bych já…“

Jeho oči se rozšířily. Ponurý výraz nahradilo láskyplné podráždění. „Co? Ovšemže ne. Myslíš tu otázku vůbec vážně? Zlato.“ Objal mě. „Omlouvám se. Uvědomuju si, že to pro tebe musí být šok.“

Bylo to legrační. Dokud si mě JX nepřitáhl do náruče a nezačal soucitně mumlat, necítil jsem se nijak zvlášť šokovaný – zápasil jsem totiž s reakcí „bojuj, nebo uteč“, kterou ve mně David pokaždé vyvolal. Ale jo, jak jsem tak teď o tom uvažoval, opravdu to byla šokující věc. Na mém starém dvoře objevili mrtvolu? David mě obvinil z vraždy?

„Ach, Bože. Asi se mnou bude chtít mluvit policie.“

„Ano,“ přitakal JX. „Překvapuje mě, že to ještě neudělala. Kdy se to všechno seběhlo? Kdy tělo našli?“

„Já nevím.“ Polkl jsem. „Myslíš, že mě budou brát jako podezřelého?“

JX se kousl do rtu. Co se týká řeči těla, nebylo to právě uklidňující. „Jak dlouho po tom, co tě David opustil, jsi tu pergolu postavil?“ zeptal se.

„Nevzpomínám si. Moc dlouho to nebylo.“ Na svoji obranu jsem dodal: „Snažil jsem se nějak zaměstnat. A každopádně jsem ji nestavěl sám. Nevylíval jsem základy betonem a nestloukal trámy. Na stavbu jsem si najal firmu.“

„To je fakt.“ JX se tvářil zamyšleně. „Kdy jsi Dickyho viděl naposledy?“

Vzpomínky na tohle období mého života bolely víc, než bych čekal. Vyprostil jsem se z JXovy náruče a šel vydrhnout z pánvičky ve dřezu připálenou čokoládu. Jakmile jsem k němu stál zády, rázně jsem řekl: „Týden po Davidově odchodu. Přišel si pro poslední výplatní šek.“

„Páni. Ten chlap musel mít ale nervy.“

„Jo. Měl.“ Popadl jsem drátěnku a začal zuřivě dřít zčernalé zbytky na dně pánvičky.

„Co se stalo?“ Když jsem po něm šlehl pohledem, rychle dodal: „Vím, co se nestalo. Nezabil jsi ho. Ale co se stalo během vaší schůzky? Co říkal?“

Donutil jsem se zavzpomínat. „Zaplatil jsem mu a řekl, že nemá počítat s žádným doporučením.“ To byla zkrácená verze. Taky jsem mu řekl, že je nevděčný malý parchant, že podvodníci nikdy neuspějí a že dostane, co si zaslouží. Tohle ale bylo asi lepší nechat si pro sebe. Nebyl to příjemný rozhovor. Dicky se choval defenzivně a povýšeně. Řekl mi, že jsem byl hrozný šéf a tím, že jsem Davida zanedbával, jsem si jejich dvojnásobné zběhnutí zavinil sám.

Přesto jsem si Dickyho smrt nepřál. Popravdě jsem mu časem víceméně, tak trochu, i když ne úplně, odpustil. Zčásti – možná spíš hlavně – proto, že se v mém životě znovu objevil JX. Ale zčásti taky proto, že… Dicky byl mladý a nezkušený a já z vlastní zkušenosti věděl, jak šarmantní a výmluvný umí David být. Davidovi jsem neodpustil, netoužil jsem ale ani po jeho smrti.

Kdybych chtěl některého z nich zabít, rozhodně bych celou věc nezbabral tím, že bych jejich mrtvoly zakopal na vlastním dvorku. Člověk nemusí být fanouškem Hitchcocka – ani pořadů o skutečných zločinech – aby věděl, že tyhle věci nikdy nedopadnou dobře.

„Viděl jsi ho pak ještě někdy?“ JXův hlas mě vrátil zpátky do přítomnosti.

„Ne.“

„Vybral si ten šek?“

„Vybral, jo,“ řekl jsem úlevně. „To si pamatuju. Udělal to hned. Asi se bál, že změním názor.“

„Bod pro tebe.“

„Asi jo. Pokud ovšem nepřijde někdo s tím, že se mohl do domu ještě jednou vrátit – jenomže proč by to dělal? Dostal, co chtěl.“

JX se najednou usmál a jeho zuby vypadaly velice bíle, orámované hedvábnou bradkou. Znovu ke mně přistoupil, aby mě objal, a já se nebránil.

„Povím ti, co si myslím, Kite. Ať už je pod tvojí starou pergolou kdokoli, není to Dicky. Myslím, že Dicky zmoudřel a na Davida se vykašlal.“

„Jo, ale čí tělo to teda je?“

„Hádám, že nejde o nikoho, koho bys znal. Pravděpodobnější je, že jeden z tvých sousedů využil přestavby, do které ses pustil, a v té díře v zemi se zbavil vlastního problému. Když jsem byl ještě u policie, takový případ jsme měli. Myslím, že si promluvíš s detektivy, odpovíš jim na všechny otázky, které by mohli mít, a tím to skončí.“

„Myslíš?“ zeptal jsem se pochybovačně.

„Jo, myslím.“ Mrkl na mě a lehce mě políbil. „Co kdybychom uvařili novou várku tvého speciálního líznutého kakaa, poslali mého no, však víš Gage zpátky do postele a vrátili se k trénování na dovolenou?“

„K trénování čeho?“ zeptal jsem se nechápavě.

JX mi věnoval líný sexy úsměv.

Kapitola tři

Poldové. Před snídaní. Dokonce ještě před kávou.

Proč mi to začínalo znít povědomě?

Každopádně to nebylo ještě před kávou. Dorazili během kávy, kterou jsem popíjel, zatímco JX aGage připravovali lívance sborůvkami akousky čokolády, hihňali se – Gage – ahlasitě – afalešně – zpívali spolu sBlack Keys.

„‚Jsou tu zajímavé časy‘,“ kvílel Gage.

JX energicky aúplně mimo tóninu opakoval: „‚Jsou tu zajímavé časy‘.“

Ataky že ano. Bylo to příjemné ráno, které následovalo po příjemném – všemu navzdory – večeru, dokud se přesně vdevět hodin neobjevili na našem prahu losangeleští detektivové Deanová aQuigley.

Deanová byla vysoká, štíhlá bruneta, která vypadala spíš jako televizní hvězda než jako opravdová policistka. Pravda, JX vypadal spíš jako televizní hvězda než jako spisovatel, abyl jak spisovatel, tak bývalý polda. Vzhled často klamal.

„Můžeme si promluvit někde vsoukromí, pane Holmesi?“ zeptala se Deanová po tom, co nám ukázali odznaky avšichni jsme se navzájem představili.

JX mi věnoval křivý, ale povzbudivý úsměv, apopohnal Gage zpátky do kuchyně. Já zamířil do obýváku.

„Máte krásný dům,“ podotkla Deanová. Nějak mi to nevyznělo jako kompliment.

„Ne,“ odpověděla Deanová.

Tímhle.

„Ano.“

„Dobrá.“