Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Benedict Jacka v nakladatelství

Alex Verus

Předurčený

Prokletý

Zmizelí

Vyvolený

Skrytý

Maskovaný

Burned*

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2015 by Benedict Jacka

Cover © Zuzi Maat, 2025

Translation © Kateřina Niklová, 2024

ISBN epub 978-80-7594-564-8

ISBN mobi 978-80-7594-565-5

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1

Byla půlka zimy.

Ulicí fičel studený vítr, opíral se do domů a třásl okny. Bylo zataženo a teplota se pohybovala jen několik stupňů nad bodem mrazu. Brzy zrána hluk z klubů a barů utichl do vzdáleného mumlání, nejhlasitěji tak ve městě okolo znělo kvílení větru.

V obýváku ovšem vládlo teplo. Variam seděl na gauči a nechával se ošetřovat od Anne. Luna pochodovala sem a tam podél stolu, zatímco já se opíral o stěnu u krbu, paže jsem měl založené na hrudi a hlavu sklopenou. Ve vzduchu se vznášelo napětí.

„Měl jsi vypadnout dřív,“ uhodila Luna, aniž by se zastavila. Stříbrná mlha jejího prokletí, normálnímu zraku neviditelná, kolem ní vířila a praskala. Lunina kletba je svázaná s jejími emocemi; nacházet se v její blízkosti, když je naštvaná, bývalo nebezpečné. Teď už je na tom líp, reakce tohoto prokletí ovšem odhalují její emocionální stav každému, kdo ho vidí.

„Nebyl na to čas,“ opáčil Variam.

„Dohodli jsme se, že se evakuujete, jakmile se spustí poplach.“

„Potřebovali jsme ještě pár minut.“

„Tohle děláš vždycky. Varovala jsem tě, že milice je na místě…“

„No, v tom ale problém nebyl, že?“ Variam se otočil k Luně. „Kdybychom…“

„Vari,“ pokárala ho Anne.

„Fajn, dobrá.“ Variam se obrátil zpátky. Anne položila Variamovi jednu ruku na levé rameno, druhou na zápěstí, přimhouřila oči a znovu se pustila do prohlížení jeho paže.

Upřel jsem oči na Variamovu ruku. Rukáv jeho kabátu se drolil a byl celý rozcupovaný od toho, jak ho zasáhl ledový výboj. Kůži pod ním měl oteklou a nepřirozeně namodrale bílou. Moc jsem se toužil Anne zeptat, jestli bude v pořádku, věděl jsem ale, že bych ji jenom rozptyloval. Ještě jsem nezažil, aby Anne nezvládla nějaké zranění vyléčit, jenže vše je jednou poprvé…

„Co to Talisida, k čertu, napadlo?“ vztekala se Luna.

„Já nevím,“ odvětil jsem.

„Žádná magická ochranka tam být neměla. Tvrdil…“

„Já vím,“ přerušil jsem ji. „Až mi zvedne telefon, zeptám se ho na to.“

Luna je moje učednice, napůl Angličanka, napůl Italka s vlnitými světle hnědými vlasy. Ačkoli je adeptka a je jí sotva čtyřiadvacet, má víc bojových zkušeností než většina i o deset let starších mágů. Během večerní mise fungovala jako záloha a odvedla dobrou práci, z pohledu v jejích očích jsem ovšem pochopil, že si potřebuje na někom vybít frustraci. Přesto zmlkla.

Anne se mírně narovnala. Byl to nepatrný pohyb, s Lunou jsme se k ní však hned otočili. „No?“ zeptala se Luna, než jsem stačil otevřít ústa.

„Bude v pořádku,“ ujistila ji Anne měkce.

Cítil jsem, jak z Luny spadla trocha napětí, a všiml si, že běsnění mlhy okolo ní zpomalilo. „Jak zlé to je?“ zeptal jsem se Anne.

Anne a Variam tvoří zvláštní dvojku. Anne je vysoká a štíhlá, kdežto Variam je malý; Anne mluví měkce a je ostýchavá, Variam naopak hýří sebejistotou a rychlostí. Když jsou ti dva spolu, v hovoru obvykle vyniká Variam, Anne se spokojí s rolí v pozadí. Přesto je Anne patrně mocnější. Je mág života a okolnosti, o kterých nerada mluví, ji donutily, aby se od mladého věku naučila svoji magii velmi dobře ovládat. Vyneslo jí to řadu komplexů, zároveň je však tou nejlepší léčitelkou, jakou znám.

„Na levé straně má zmrzlou kůži, nervy i žíly,“ odvětila Anne. „Nedošlo ale k vážnému poškození šlach a i svaly jsou v pořádku. Zabere mi to tak deset minut.“

„Začínáš být dost pomalá,“ popíchl ji Variam.

„Obnova nervů je pomalý proces. Ale pokud by ti nevadilo necítit předloktí…“

„Chová se jako sráč,“ přerušila ji Luna. „Vari, sklapni a nechej ji pracovat.“

Variam protočil očima. Anniny ruce obklopilo zelené světlo a vsáklo se Variamovi do paže, jak léčivá magie začala působit. Nebylo to poprvé, co jsem byl svědkem toho, jak Anne léčí Variama – a vlastně ani popáté – a v podání těch dvou to vypadalo jako běžná věc. Přesto jsem nemohl nemyslet na to, že tentokrát to bylo o fous. Křikl jsem varování, kdyby ale byl Variam při vztyčování štítu jen o trošičku pomalejší…

Z krbové římsy se ozvalo cinknutí. Luna prudce zvedla hlavu, já už se však natahoval po předmětu, který zvuk vydal: po malém modrofialovém disku se zubatými okraji. Vzal jsem ho do ruky a vyslal do jeho středu vlákno magie.

Okraje disku se rozzářily a objevila se asi třicet centimetrů vysoká postavička z modrého světla. Představovala muže středního věku s rovnými zády a řídnoucími vlasy. „Verusi,“ pozdravil mě. Jeho hlas zněl stejně jasně, jako by stál přede mnou. „Jak to šlo?“

Jmenuju se Alexander Verus. „Verus“ je jméno, které jsem přijal jako mág, „Alex“ mě pojmenovali rodiče a reaguju na kterékoli nebo obojí podle toho, v jaké jsem společnosti a jak moc mám rád osobu, se kterou hovořím. Jsem věštec, což znamená, že umím přijímat smyslové vjemy z krátkodobých až střednědobých potenciálních budoucností v podmínečné formě pokud-pak.

Taky mám několik velmi vážných dlouhodobých problémů, z nichž většina vychází z mojí minulosti. Mágové se dělí do dvou frakcí, a třebaže jsem teď z velké části nezávislý, původně mě trénoval jistý mimořádně neslavný temný mág jménem Richard Drakh. Talisid, mág, s nímž jsem nyní skrze komunikační ohnisko mluvil, patřil k druhé frakci – k Radě světla, která byla v magické společnosti dominantní silou – a já pro něj už několik let občas pracoval. Šlo o tajnou spolupráci na volné noze… aspoň do minulého dubna, kdy Anne unesli do stínové říše jejího starého mistra, Sagashe.

Vydal jsem se za ní, našel ji a společně jsme se probojovali ven. Jenže navzdory bitvám, které jsme svedli, a nebezpečím, která jsme podstoupili, by nic z toho nebylo z pohledu ostatních mágů hodno ani poznámky pod čarou nebýt jedné věci. V Sagashově říši jsme narazili na mého starého mistra, Richarda.

O jeho návratu se už nějakou dobu šuškalo. K mému popisu událostí se ostatní stavěli stejně skepticky jako k oněm zvěstem. Prý jsem viděl někoho, kdo jenom vypadal jako Richard – mohla to být iluze nebo konstrukt nebo nějaký jiný trik. Richard zmizel před jedenácti lety a podle názoru spousty světlých mágů tak šlo jen o někoho, kdo se snažil využít jeho reputace. Já ale věděl, že to žádný trik nebyl. Byl to Richard, který se po dlouhé době vrátil… a co bylo nejhorší, nezapomněl na mě. Požádal nás, abychom se k němu připojili.

Nezáleželo na tom, že jsme odmítli. Jako učedník jsem Richarda nikdy doopravdy nepoznal – myslím, že ho skutečně neznal nikdo – některými věcmi jsem si však byl jist. Jednou z nich bylo, že umí být velice, velice trpělivý. A druhou pak to, že pokud něco chce, prostě si to vezme. V hlavě mi tak od dubna tikal časovač. Nevěděl jsem, kolik času na něm zbývá, bylo mi ovšem jasné, že dřív nebo později doběhne k nule.

Jeden mág, který skepsi najevo nedával, byl Talisid. Uvěřil zprávám o Richardově návratu dřív než já a v následujících měsících mě stále častěji oslovoval a žádal, abych mu vypomohl s jeho operacemi. Sledování, průzkum, dokonce i několik tajných vloupání, a to všechno s jediným cílem: zjistit, co má Richard v plánu a jak ho zastavit.

Zpočátku to šlo snadno. Odhalili jsme, že se Richard vrátil na svoji starou operační základnu, do sídla ve Walesu. Jakmile se tam zařídil, začal přijímat návštěvy. Všechno to byli temní mágové. Nedokázali jsme proniknout dost blízko na to, abychom zariskovali a některé ze schůzek špehovali, přesto jsme se dozvěděli, že se Richard snaží vybudovat koalici a sjednotit v ní co nejvíce temných mágů. Jiný temný mág jménem Morden zároveň usiloval o to, aby bylo temným mágům umožněno zasedat v Radě světla. Z několika útržků informací, které jsme získali, vyplývalo, že ti dva pracují spolu. Morden byl jejich tváří a jednal s mágy na světlé straně plotu, zatímco Richard držel na uzdě ty temné. Několik temných mágů, kteří se vyslovili proti Mordenovu návrhu, krátce nato beze stopy zmizelo.

Jenže od října se naše pátrání zkomplikovalo. Nízko visící plody jsme už otrhali a čím víc jsme se blížili odhalení Richardových skutečných tajemství, tím víc jsme riskovali prozrazení. Talisid nás posílal stále dál do pole a my se pouštěli za nejrůznějšími zvěstmi bez záruky přežití či úspěchu. Některé stopy, po nichž jsme se pustili, nakonec neměly s Richardem vůbec nic společného, zatímco jiné se ukázaly být nebezpečné.

Mise, ze které jsme se právě vrátili, spadala do druhé skupiny. Talisid nás poslal do Idlibu, válkou zmítaného města v Sýrii. V jeho východní části se podle něj mělo nacházet slabě hlídané skladiště se zbožím určeným pro Richarda. V tom, komu bylo zboží určeno, se Talisid nemýlil. Prakticky ve všem ostatním však ano a šeredně.

„Jak to šlo?“ zopakoval jsem. „Špatně.“

„Jsou všichni…?“

„Naživu, ano,“ řekl jsem. „Zdraví, ne. Musíme si promluvit o vaší definici ‚slabě hlídaného‘.“

„Milice…“

„Problém nebyla,“ přerušil jsem ho. „I když byla mnohem početnější, než jste tvrdil. Problémem byl ledový živel.“

„Jaký druh?“

„Takový ten dvoumetrový, z pevného kusu ledu, který umí zmrazit na vzdálenost deseti metrů. Nezdržoval jsem se jeho klasifikací.“

„Tvrdil jste, že tam žádná magická ochranka nebude,“ ozvala se Luna.

„Prohlédli jste si zásilku?“ zeptal se Talisid.

„Nic víc vás nezajímá?“ osopila se na něj Luna. „Vám by vůbec nevadilo, kdyby nás zabili, hlavně že…“

„Tak jsem to nemyslel.“

„No, tak to vyznělo!“

Zvedl jsem ruku. Luna po mně střelila pohledem, ale zmlkla. Pořád se tvářila naštvaně a já se nedivil. „Taliside,“ řekl jsem. „Tohle je podruhé v řadě.“

„Já vím. Je mi to líto. Veškeré naše informace naznačovaly, že tamní milice je úplně obyčejná.“

„A vás nezarazilo, že úplně obyčejná banda obchoduje s…?“ Spolkl jsem svá slova a nadechl se. „Zapomeňte na to.“

Nastala krátká odmlka. Variam na gauči poslouchal. Anne stále pracovala na jeho paži a její magie vrhala měkkou zelenou zář. „Takže jste se nedostali dost blízko na to, abyste se podívali.“

„Ach, dostali,“ odpověděl jsem. „K několika prázdným bednám. Ať už přepravovali cokoli, bylo to pryč. I v tom se vaše informace mýlily.“

„Prázdným?“

„Jo.“

„Víte jistě, že…?“

„Naprosto jistě. Byly prázdné a ne, nikde jinde ve skladišti ta zásilka nebyla. Hledali jsme. Dokud se z nás ten živel nepokusil udělat nanuky. Ať už vám ty informace poskytl kdokoli, podělal to.“

„Chápu. Mohl by se tam váš tým vrátit a podívat se znovu?“

Chvíli jsem na Talisida zíral, pak jsem se zhluboka nadechl a v duchu počítal do pěti. „Ne,“ odvětil jsem, jakmile jsem si byl jistý, že nevybuchnu. „Nemohl.“

„V pořádku,“ řekl Talisid. „Zavolám na několik míst. Až zjistím víc, spojím se s vámi.“

„Fajn.“

„Do té doby…“ Talisid se odmlčel. „Vím, že se objevily jisté překážky, jsem ale rád, že jste se všichni bezpečně vrátili. Promluvíme si zítra.“ Talisidův obrázek zhasl a stejně tak zhasla i světýlka na okraji komunikátoru.

„Sráč,“ zamumlal Variam.

„Hotovo,“ řekla Anne. Zelené světlo kolem jejích rukou zhaslo a ona pustila Variamovu paži. Během celé konverzace na Talisida ani nepohlédla. „Zkus s ní pohnout.“

Variam zahýbal paží i prsty, pak kývl. „V pohodě.“

„Musí zůstat v teple?“ zeptala se Luna.

Anne zavrtěla hlavou. „Ne, i kdyby si ji znovu zmrazil, nic by to nezměnilo. I když bych byla radši, kdybys to nedělal.“ Podívala se na mě. „Neřekl jsi mu o těch papírech.“

„Ne,“ pravil jsem. Přistoupil jsem ke křeslu a vzal do ruky papíry rozložené po stole. Jednalo se asi o tucet listů, špinavých, vlhkých a na okrajích rozpraskaných od toho, jak je zasáhl ledový výboj. Variamovi se podařilo je během boje neztratit.

„Příště tam ty papíry prostě nech a padej,“ řekla Luna.

„Mohla bys přestat kňourat?“ odsekl Variam. „Jsme naživu, ne?“

Luna se zaškaredila. „Dokážeš je přečíst?“ zeptala se Anne.

„V arabštině?“ zeptal jsem se suše. „Ne.“ Papíry byly plné poznámek naškrábaných zprava doleva. Klidně mohlo jít o bojové plány, dodací listy, souhrn Richardových obchodů s tou bandou… nebo třeba i o něčí nákupní seznam. Existoval však důvod, proč jsme je vzali s sebou: tři papíry neobsahovaly poznámky, nýbrž obtisky. Byly hrubé a jejich původ se dal jen těžko určit, připadalo mi však, že obrázky i text vypadají staře. Spíše jako by byly vytesané do skály.

„Jsou to obtisky věcí, které byly v těch bednách?“ zeptala se Luna.

„Možná, možná ne,“ odvětil jsem. „Budeme potřebovat překladatele.“ Který by nejenže hovořil arabským dialektem, kterým byl text napsán, nýbrž znal i magickou historii Středního východu natolik dobře, aby uměl identifikovat obsah. Někoho takového nebude snadné najít.

„Vrátíš se tam, pokud tě Talisid požádá?“ zeptala se Anne. Navzdory čarování nevypadala unaveně. Léčení magií života uživatele vyčerpává, jenže Anne je v tom, co dělá, velmi dobrá.

„Ne,“ řekl jsem.

„Co to s Talisidem je?“ zajímala se Luna. „Když jsme pro něho pracovali dřív, takové věci se…“

„Jde o Mordena, že?“ ozval se Variam. „Talisid se snaží na něho něco vyhrabat.“

Luna se zamračila. „Myslela jsem, že Rada nevěří, že Morden pracuje s Richardem.“

„Nevěří,“ potvrdil Variam. „Vede ho jako ‚potenciálního společníka‘, to je všechno. Kdyby se ale Talisidovi podařilo dokázat, že za ním stojí Richard…“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil jsem. „Talisid mi pořád odmítá říct, pro koho přesně pracuje, vím ale docela jistě, že se jedná o frakci strážců. A Richardova pověst má pořád svoji váhu. Kdyby se jim podařilo spojit Richarda s Mordenem, odstrašilo by to spoustu lidí.“

„Jo, no, zatím se mu to nijak zvlášť nedaří, že?“ zkonstatoval Variam. „Nezní to, jako by jeho frakce vítězila.“

„Hm,“ odvětil jsem. Nebyl jsem si jistý, co si o tom mám myslet.

Politikaření Rady světla je komplikované. Existuje v ní sedm základních frakcí: strážci, křižáci, izolacionisté, řídící, centristé, weissiané a blok jednoty. Podobají se spíše společenským klikám než politickým stranám ve Westminsteru nebo v Kongresu, sázky jsou ale stejně vysoké a důsledky chyb mnohem víc smrtící.

Rada se povětšinou dohaduje o krátkodobých problémech, které se měsíc od měsíce mění. Některé ovšem přetrvávají a jedním z největších je to, jak se chovat k temným mágům. Křižáci představují jeden extrém: jsou nejmilitantnější ze všech frakcí a věří, že Rada světla by měla proti temným aktivně bojovat, a když to bude nutné, třeba i jít do války. Nenávidí temné mágy i všechny, kdo jsou s nimi nějak spojeni, a to včetně mě. Což je ironie vzhledem k tomu, že moje pocity k temným nejsou o nic pozitivnější než ty jejich, jenže to křižáky nezajímá. Oni to vidí tak, že pokud vás trénoval temný mág, nemáte právo na druhou šanci.

Strážci jsou trochu méně extrémní než křižáci. Stejně jako křižáci stojí proti temným mágům, ale jejich filozofií je ve své podstatě obrana, ne agrese. Zatímco křižáci chtějí vyrazit a přenést boj k temným, strážcům jde především o zachování míru. Raději udělají minimum pro to, aby zabránili temným mágům ubližovat nevinným, a následně je nechají bojovat mezi sebou (což temní mágové dělají s velkým zápalem). Na opačné straně spektra pak stojí blok jednoty. Unitáři chtějí, aby se frakce světla a tmy sjednotily, chtějí přivést temné mágy do Rady a zapojit je do politického procesu. Není to nový nápad, spíše cyklický, v minulosti se ho snažili prosadit a zase od něj odstupovali už mnohokrát.

Kdyby proti sobě stáli jenom unitáři na jedné a strážci s křižáky na druhé straně, neměl by blok jednoty žádnou šanci. Jenže unitáři začali na svoji stranu přetahovat stále víc centristů, kterých bylo víc než strážců a křižáků dohromady. A Morden se teď snažil prosadit nejenom uznání temných mágů, nýbrž pro ně i získat křeslo v samotné Radě světla. K otevřenému střetu ještě nedošlo, vzhledem ke směru, který celá věc nabrala, to však byla jen otázka času.

Mordenovo chování dalo Talisidovi druhý důvod zajímat se o Richarda. Z pohledu světlých byl Talisid pouze funkcionář Rady na střední úrovni, já si však byl v posledních letech čím dál jistější, že ve frakci strážců má na starost tajné vojenské operace. Strážci Mordena v Radě nechtěli, a kdyby se Talisidovi podařilo dokázat, že Richard něco plánuje, a spojit ho s Mordenem, Mordenův návrh by byl smeten ze stolu. Bohužel pro Talisida nic nenacházel. Bohužel pro nás to znamenalo, že při našich misích čím dál víc riskoval v naději, že objevíme něco užitečného. Jenže ačkoli jsme toho o Richardových aktivitách zjistili hodně, nenašli jsme žádný způsob, jak s nimi zatočit, takže se z toho stala prakticky rutina, skoro jako když kontrolujete předpověď počasí. Ano, tornádo se pohybuje vaším směrem a ano, bude to zlé, a nebylo by to fakt nemilé, kdyby zasáhlo právě váš dům?

„Dobrá,“ řekla Luna. Měla dost času na to, aby se uklidnila. „Pokud to nikdo neřekne nahlas, udělám to sama. Měli bychom i nadále pracovat pro Talisida?“

„Pořád nám může naklonit Radu,“ namítl Variam.

„Vlastně nemůže,“ upozornila Luna. „O tom, co dělá, skoro nikdo neví. Všechno dělá tajně.“

„Jo, a taky to tak zůstane,“ řekl jsem. „Talisid se ještě pořád nevzdal nápadu, abych vstoupil do Richardových služeb jako dvojitý agent.“

„Což je mimochodem totálně šílené,“ prohlásil Variam.

„Moje řeč,“ souhlasil jsem. Talisid už se znovu nepokusil mi ten plán prodat, já však věděl, že na něj nezapomněl. „Jenže dokud si bude myslet, že by nás mohl využít jako špehy, nepřizná nám žádné zásluhy. Chce zastavit Richarda. Pokud zůstaneme naživu i my, bude to fajn bonus.“

„To se ale obrátí proti nám, ne?“ pravila Luna. „Lidi mluví o Mordenově novém návrhu. Vidím to ve škole. Z děr vylézají všichni světlí, kteří mají nějaký problém s temnými. Budou hledat někoho, na kom by si vybili vztek, a my jsme přímo na ráně. No, Vari asi ne, ale…“

„Jo, no, ono to není tak jednoduché, víš?“ namítl Variam. „Možná jsem učedníkem dohlížitele, to ale neznamená, že do mě neryjí kvůli Sagashovi a Jagadevovi.“

„Jenže po tobě nejdou. Po Alexovi by mohli.“

„Rada mě nikdy neměla v lásce,“ připomněl jsem. „To není nic nového.“

„My víme, že Richard dřív nebo později zakročí, že?“ řekla Luna. „Pokud se to stane a půjde po nás on i Rada, budeme totálně a dokonale v háji.“

„Díky, Luno, to už mi došlo.“ Pořád jsem netušil, jak se Richardovi postavíme. Patřil k nejobávanějším mágům v zemi. A Rada byla nejmocnější frakcí v zemi. Představa, že bychom měli s kteroukoli ze stran bojovat, byla šílená. Bojovat s oběma zároveň…

„Existuje nějaký způsob, jak bychom tomu mohli zabránit?“ nadhodila Anne. Při našich debatách bývá většinou zticha – dost na to, abyste zapomněli, že tu je – ale dává dobrý pozor.

„Co kdybychom prostě s celou věcí vyšli na veřejnost?“ navrhl Variam. „Vezmeme všechno, co jsme o Richardovi zjistili, a vykřičíme to co nejhlasitěji do světa. Lidi budou poslouchat.“

„Zároveň si ale namalujeme na záda obrovský terč,“ upozornil jsem. „Vážně si myslíš, že to Richard a Morden jen tak přijmou a nic neudělají?“

„Hm,“ pravila Anne. „Ten plán se mi moc nelíbí.“

„Nelíbí se nikomu,“ opáčila Luna.

„Mně boj nevadí,“ bránil se Variam.

„Protože jsi idiot.“

„Ach, přestaň být tak…“

„Lidi,“ přerušil jsem je. „Nepomáháte.“

„Fajn,“ prohlásil Variam. „Jde vám o to ublížit Mordenovi a Richardovi, ne? Tak prostě vezmeme, co víme, a zveřejníme to anonymně.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Zaprvé jsme neodhalili nic natolik významného, aby to mělo nějaký reálný dopad. Dokud nezískáme nezvratný důkaz o tom, že Morden pracuje s Richardem, budou to jen další zvěsti. A zadruhé to nezůstane anonymní dlouho; dojde jim, kdo to zveřejnil. A zatřetí nijak to nesnižuje šanci, že se ocitneme uprostřed boje s Richardem i s Radou.“

„Richard se ale nemůže soustředit jenom na nás,“ namítl Variam. „Jeho největším problémem budou jiní temní mágové. Nebude se jim líbit, že od něj mají přijímat rozkazy.“

Kývl jsem. „Nakonec se k nám ale dostane.“

„Dobrá,“ řekla Luna, „takže s Richardem nic nezmůžeme, ale co s Radou?“

„Jak to myslíš?“

„No, po Varim nejdou, protože se přidal k dohlížitelům, že?“ poznamenala Luna. „Talisid nám sežene práci, nemůže nám ale poskytnout to, co má Vari. Tak co kdyby ses taky přidal k dohlížitelům?“

Anne, Variam a já se dost lišíme od lidí, kterými jsme byli před třemi lety, patrně nejvíc se však změnila Luna. Když jsem se s ní seznámil, byla osamělá a deprimovaná, usmívala se jen vzácně a nesmála se vůbec. Když se na ni podíváte dnes, první, čeho si všimnete, je její sebevědomí. Být adeptem ve společnosti mágů není snadné, Luně se ale podařilo udělat z toho svoji silnou stránku: dává jí to jinou perspektivu a často přichází s návrhy, které by nás ani nenapadly.

Anne, Variam a já jsme se k ní otočili a civěli na ni. „Co?“ řekla Luna.

„Rada je…“ začala Anne, pak se zarazila. Chystala se říct náš nepřítel. Rada mi nezavdala mnoho důvodů k tomu, abych ji miloval, k Anne se však zachovala ještě hůř. „Není náš přítel.“

„Jo, nepovídej,“ odfrkla si Luna. „Ani já ji nemám ráda, ale proč ji nevyužít?“

„Na tom nesejde,“ řekl jsem. „Dohlížitelé rekrutují z řad učedníků nebo světlých mágů. Mě by mezi sebe nepřijali ani za nic.“

„No…“ řekl Variam. „Možná jo.“

Luna na něj pohlédla.

„Nemohl bys být přímo dohlížitel,“ pokračoval Variam. „Ne bez toho, abys na to roky a roky dřel. Ale mohli by tě uznat.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že by tě brali jako pomocnou sílu a mohli tě úkolovat. Pomocný personál někdy tráví na stanici skoro stejně tolik času jako dohlížitelé… no, jsou tak napůl cesty. Nedělalo by to z tebe člena klubu, ale je to druhá nejlepší možnost.“

„Ale v jakém řádu?“

„Pravděpodobně v Řádu hvězdy. Řád štítu přijímá jenom bojové mágy a Řád pláště tráví veškerý čas mezi normály.“

„Já nevím, to by mohlo vyjít, kdyby…“

„Hej,“ přerušil jsem je. „Můžete se vy dva přestat chovat, jako bych už souhlasil?“

„V podstatě jsi přiznal, že se dřív nebo později střetneme s Richardem,“ připomněla Luna. „Pokud budeš nějak napojený na Radu, celou věc mu to ztíží, ne?“

„Na tom nesejde. Rada nenávidí i mě. Zapomněla jsi na Levista?“

„Pokud nás chce Levistus dostat, jenom mu to usnadníme, když zůstaneme odříznutí od Rady a bez přátel mezi dohlížiteli,“ podotkla Luna.

Ten nápad se mi nelíbil. Pravda byla, že Lunin a Variamův návrh se od mého současného statusu moc nelišil. Už v minulosti jsem pomáhal Radě s vyšetřováním a policejní prací – abych byl upřímný, status uznaného asistenta by prostě byl otevřeným stvrzením toho, co už jsem stejně dělal. Jenže to by znamenalo můj status oficiálně potvrdit, a i když to ve skutečnosti možná žádný velký krok nebyl, mně to tak připadalo.

Doopravdy šlo prostě o to, že nemám Radu rád. Její členové možná nejsou všichni špatní – a musím přiznat, že teď znám mnohem víc těch lepších než dřív – jenže chovám až moc starých křivd, než abych jen tak zapomněl. Kdykoli jsem v životě potřeboval pomoc, Rada se na mě vykašlala, a nejednou byla právě ona důvodem, proč jsem pomoc potřeboval.

„Podívej,“ řekla Luna, když jsem neodpovídal. „Jak dlouho už tohle děláme? Šest měsíců? Možná dýl. A zatím jsme pořád jenom reagovali na Richardovy kroky. Dobrá, děláme, co můžeme, v podstatě ale jde o to, že on něco provádí a my ho špehujeme. Takhle nevyhrajeme.“

„Já vím,“ bránil jsem se. „Jenže jsme outsideři. Víš, jaké zdroje má Richard k dispozici. Nemůžeme proti němu zakročit přímo.“

„No, neznamená to teda, že potřebujeme víc přátel?“ přemítal Variam zamračeně. „Protože co se stane, až se konečně rozhodne vyřídit si to s námi?“

„Já se s dohlížiteli prostě nechci paktovat.“

„To jsem tvrdil i já,“ poukázal Variam. „Přesto jsi mi řekl, ať se k nim přidám. Pamatuješ?“

To mě umlčelo. Když jsem se před pár lety s Variamem seznámil, cítil k dohlížitelům stejné nepřátelství jako já. Vlastně větší. Ale já ho stejně přesvědčil, a to…

… prakticky stejnými argumenty, jaké teď používali oni.

Luna a Variam na mě hleděli. Podíval jsem se na Anne. Luna a Vari taky.

„Ehm,“ řekla Anne. Vypadala trochu ustaraně. „Není to moje rozhodnutí.“

„Ale co si myslíš?“ naléhala Luna.

„Já…“ Anne na mě pohlédla a zaváhala. Nic jsem neříkal. Nějak jsem doufal, že mi Anne dá důvod odmítnout.

„Nedůvěřuju dohlížitelům,“ řekla Anne nakonec. Cítil jsem, jak se moje srdce povzneslo, jenže Anne pokračovala. „Hlavně Řádu hvězdy. Takže bych se nedivila, kdybys řekl ne. Ale… Varimu to pomohlo. A k tobě necítí takovou nevraživost jako ke mně. Pokud to udrží tebe a Lunu naživu… možná to za to stojí.“

„Pořád nevíme, jestli vůbec budou souhlasit,“ oponoval jsem.

„Takže to zkusíš?“ zeptala se Luna.

„To jsem neřekl.“

„Ale ani jsi neřekl, že to neuděláš.“

Protočil jsem očima, pak jsem se zarazil. Všichni tři na mě hleděli. „Co?“

„No?“ pobídla Luna.

„Zpomalte,“ řekl jsem. „I kdybych souhlasil – což jsem neudělal – nemám kde začít. Nemůžu se tam koneckonců jen tak ukázat a požádat o přihlašovací formulář.“

„To je snadné,“ prohlásila Luna. „Prostě se obrať na Calderu. S ní jsi pracoval dost často, ne?“

„Nejsme zrovna nejlepší kámoši.“

„Jo, ale necítí k tobě nenávist ani nic takového,“ pravil Variam. „Vlastně tě má celkem ráda.“

„A stačí se zeptat,“ řekla Luna. „Chci říct, co můžeš ztratit?“

Snažil jsem se vymyslet nějakou kloudnou odpověď, žádná mě ale nenapadala. Všichni na mě dál civěli a já se z nějakého podivného důvodu cítil jako v pasti.

„Takže…?“ začala Luna.

„Fajn! Zeptám se.“

A tak jsem se o týden později ocitl před vchodem do sídla dohlížitelů ve Westminsteru.

Hlavní základna dohlížitelů v Británii stojí v jedné z bočních uliček kousek na jih od Victoria Street. Tato konkrétní část Londýna ve mně vždycky vyvolávala dojem, že je tak plná historie, že se tu stala běžnou – nemůžete ani přejít ulici, aniž byste neminuli něco historicky nebo architektonicky významného. Samotné sídlo se nachází v jedné z velkých viktoriánských budov, jejíž průčelí zdobí sloupoví, reliéfy a sochy nějakých bohyň a také hrstky fotogeničtějších zvířecích predátorů.

Jako v případě mnoha jiných starých londýnských budov je interiér sídla dohlížitelů mnohem méně působivý než jeho exteriér. Ze stěn se tu loupe barva odstínu kávové plísně a schodiště a podlahy pokrývá onen příšerný typ linolea, který byl velkým hitem v polovině dvacátého století a z nějakého neznámého důvodu stále nezmizel v propadlišti dějin. Ohlásil jsem se na recepci a bylo mi řečeno, abych počkal. Na židlích u stěny seděl další půltucet lidí a žádný nevypadal nadšený z toho, že tu je. Posadil jsem se a přehodil si nohu přes nohu.

Došlo mi, že je to patrně poprvé, co jsem navštívil sídlo dohlížitelů dobrovolně. V minulosti jsem byl pokaždé hostem této nebo jiné stanice z donucení. Nikdy mě oficiálně nezatkli, v praxi však není velký rozdíl mezi „jste zatčen“ a „dostavíte se a odpovíte nám na otázky, jinak vás donutíme“. Podobné věci mají sklony zabarvovat vzpomínky na určitá místa. S touto budovou jsem neměl spjaty žádné pozitivní emoce a na rozhovor s Calderou jsem se nijak netěšil. Jedna moje malá, avšak významná část doufala, že mě odmítne a dá mi důvod odejít. Po patnácti minutách se objevil učedník a eskortoval mě do patra.

Hned za recepcí se sídlo dohlížitelů změní, stane se mnohem rušnější a naplní ho zvuky a lidé. Schodiště a chodby jsou úzké a neustále vás míjejí lidé, navíc je v pozadí slyšet hlasité cvakání kláves a hovor. Kdybyste se tu ocitli a netušili, po čem se dívat, vyvolalo by to ve vás dojem, že jste někde na úřadě. Dohlížitelé nenosí uniformy ani zbraně (nepotřebují je), v očích většiny lidí tak vypadají jako obyčejní muži a ženy. Když ale víte, po čem se dívat, rozdíly vám neujdou. Dohlížitelé se pohybují jinak než obyčejní lidé; nesou se s jistou podvědomou mocí a arogancí. Dívají se na vás jinak – rychle vás přejedou pohledem a změří si vás jako podezřelého. Nedovolil jsem si viditelně se napnout, ale lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem se tu cítil příjemně. Možná jsem nebyl podezřelý, ale nepatřil jsem sem.

Caldera měla kancelář ve druhém patře. Byla středně velká, dva psací stoly, dva počítače, hromady papírů, Caldera a nějaký dohlížitel, kterého jsem neznal. Caldera na mě pohlédla, pak zvedla ruku a obrátila se k muži. „Vím, co tam stojí,“ říkala. „Tohle není sekce tři.“

„Takže to chceš udělat?“ zeptal se dohlížitel. Byl vysoký, atletický a blonďatý. „Prostě necháš toho chlapa jít?“

„Nemáme vůbec nic, z čeho bychom ho mohli obvinit.“

„Karla nebude mít radost.“

„Nasrat Karle,“ odsekla Caldera. „Pokud toho chlapa tak moc chce, ať se o něho postará sama.“

„Nebo si vybije vztek na nás,“ opáčil muž, pak zvedl ruce, aby zabránil Caldeře odpovědět. „Dobrá, dobrá. Pokusím se ji nějak ukecat.“ Otočil se a na odchodu si mě zvědavě prohlédl.

„Ahoj, Verusi.“ Caldera zapsala něco do počítače, pak si vyprázdnila obrazovku a mávnutím mě pozvala blíž. „Posaď se.“

Caldera patří k Řádu hvězdy, dohlížitelské divizi, která prosazuje Svornost a národní zákony mezi adepty a mágy. Je Angličanka, je jí kolem třiceti a je menší a o dost těžší než já, je statná a podsaditá.

S Calderou jsem se seznámil před rokem a půl. Londýnem mě pronásledovala banda adeptů, kteří mě chtěli zabít za něco, co jsem udělal ještě jako učedník, a Caldera se o celou věc zajímala kvůli jejímu napojení na Richarda. Skončilo to špatně prakticky pro všechny dotčené, jediným pozitivním důsledkem, aspoň z mého pohledu, byl pracovní vztah, který jsem si vytvořil s Calderou. Od té doby jsem se s ní sešel ještě několikrát, obvykle za podobných (i když méně nebezpečných) okolností – já potřeboval nějakou laskavost nebo informaci a ona potřebovala, abych jí něco zjistil věšteckou magií, takže jsme si vypracovali jakousi dohodu, která nám oběma dávala, co jsme chtěli. Čas od času jsme si dokonce zašli na drink. Nikdy jsme však úplně nepřekročili hranici mezi známými a přáteli a abych byl upřímný, byla to pravděpodobně moje vina – nikdy jsem nedokázal úplně zapomenout na to, pro jakou organizaci pracuje.

Pokud jsem se ale opravdu chystal tohle udělat, pak se s tím asi budu muset nějak vypořádat.

„Tak jo,“ řekla Caldera poté, co jsme si vyměnili nezbytné zdvořilosti. „Takže se chceš stát oficiální pomocnou silou.“

„Přesně tak.“

„Proč?“

„Jak to myslíš?“

„Není to těžká otázka,“ ujistila mě Caldera. „Proč se k nám chceš přidat?“

„Sláva a vzrušení?“

Caldera se na mě zadívala.

„No, už jsme spolu několikrát pracovali a vždycky to víceméně vyšlo, ne? Prostě mě napadlo, že by to možná stálo za zkoušku.“

„No, jo,“ řekla Caldera. „Spolupracovali jsme, ale jenom proto, že jsi potřeboval pomoc.“

„Hej,“ bránil jsem se. „Co v dubnu? V maléru byla Anne, ne já.“

„A ty jsi neuposlechl žádný z rozkazů, který jsem ti dala.“

„Byly tu polehčující okolnosti?“

Caldera na mě upřela přísný pohled.

„Dobrá, dobrá,“ uznal jsem. „Vím, že došlo k jistým třenicím, rád bych ale napravil svůj vztah s Radou a tohle mi připadalo jako dobrý začátek. Navíc jsem dobrý věštec a vím, že těch se vám nedostává.“

„Nejde o to, jestli jsi dobrý věštec,“ namítla Caldera. „Být oficiálním asistentem je něco jiného než pracovat na volné noze. Musíš projít bezpečnostní prověrkou.“

„Dobrá, jak to mám udělat?“

„Nemusíš dělat vůbec nic. Prostě tě prověří.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Tvoje prověrka je hotová.“

„To bylo rychlé.“

„Asi ti to nedochází,“ řekla Caldera. „Bezpečnostní prověrky Rady platí dva roky. Neprověřili tě proto, že jsi mi zavolal. Oni tě prověřili už dřív, protože tě tak jako tak vyšetřovali.“

„Kvůli čemu?“

„Opravdu ti na to mám odpovědět?“

„Jsem prostě zvědavý, jaké obvinění proti mně vznesli?“

„No, zaprvé jsi jedním ze tří lidí odpovědných za zničení Nočních přízraků předloni v létě.“

To mi vymazalo úsměv z tváře. „Dobrá,“ uznal jsem. „Pokud vím, tak v tomto případě porušili zákony členové Nočních přízraků, ne já.“

„A ty a tví společníci jste byli zapleteni do zmizení učedníků kolem White Stone.“

„Ale no tak. V tu dobu jsem pracoval pro Radu. Je to ve složce. A byl jsem to já, kdo zjistil, co se s těmi učedníky stalo.“

„Pak tu byla vloupání do…“

„Fajn, koukni, už jsem vysvětlil, že to nebyla moje vina. A nabídl jsem pomoc; ty jsi koneckonců nebyla…“

„A pak jsou tu úmrtí Griffa a Belthase před třemi lety,“ dodala Caldera.

Sklapl jsem.

„Neospravedlníš se?“ zeptala se Caldera.

„Žádného z nich jsem nezabil,“ prohlásil jsem vyrovnaně.

Caldera mě sledovala, záměrně nenuceně, a já si všiml, že ode mě po celou dobu, co jsem mluvil, neodtrhla oči. Poldové umí velmi dobře odhalit lež a já měl pocit, že mě Caldera při zodpovídání této otázky soustředěně pozoruje. Tak úplně jsem nelhal. Technicky vzato jsem žádného z nich nezabil; když po vás někdo jde a vy ho zavedete do tygří klece, z jistého úhlu pohledu ho taky zabijí tygři.

Bohužel pro mě byli Griff a Belthas světlí mágové a byli zadobře s Radou. Rada možná umí přimhouřit oko nad interními půtkami temných mágů a opravdu ji moc nezajímá, co se děje s adepty a sirotky, to ale rozhodně neplatí, když se oběťmi stanou mágové Rady. A jako by to nestačilo, Griff a Belthas pracovali pro člena Juniorské rady jménem Levistus. Když jsem je zabil (a tím zhatil jeho rozdělané plány), ocitl jsem se na jeho černé listě. Levistus po mně nešel osobně – to nebyl jeho styl – od té chvíle však využil každé příležitosti k tomu, aby mi byrokraticky co nejvíc znepříjemnil život, někdy přímo smrtícím způsobem.

Moje minulost s Levistem byla jedním z důvodů, proč jsem se tu necítil příjemně. Logicky jsem věděl, že když se budu držet od dohlížitelů dál, nijak tím Levistovi neztížím jeho snahu dostat mě – kdyby mě chtěl skutečně zničit, udělal by to, ať už bych byl kdekoli – přesto se mi nelíbila představa, že bych se k němu měl přiblížit víc, než bylo nezbytně nutné.

Zároveň jsem však věděl, že Luna má pravdu. Až příliš dlouho jsme jenom reagovali na Richardovo počínání, sbírali jsme útržky informací a čekali, až něco podnikne. Netušil jsem, jak ho porazíme, ale věděl jsem, že musíme udělat něco. Snažit se udělat si víc přátel mezi dohlížiteli byl aspoň začátek.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Vyložme karty na stůl. Říkáš, že mě nechceš?“

„Ne,“ odvětila Caldera.

Odmlčel jsem se. „Ne, nechceš mě, nebo ne, chceš mě?“

„Víš, kdo při prověrkách vynáší konečná rozhodnutí?“ zeptala se Caldera.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Potom, co jsi mi minulý týden zavolal, jsem sepsala tvoji žádost o status asistenta a poslala ji na osobní,“ pravila Caldera. „Odtamtud ji přeposlali dohlížitelům, kteří měli na starost tvoje případy. Ti ale dělají na tuctu jiných případů a neměli čas znovu otevřít ty tvoje, proto ji přeposlali Rainovi. A Rain ji přeposlal mně.“

Snažil jsem se neztratit nit. „Takže…?“

Caldera se na mě zadívala. „Takže právě teď existuje jedna jediná osoba, která má za úkol rozhodnout, jestli tě přijmeme, nebo ne. Já.“

„Ach. Znamená to ano, nebo ne?“

„Takže bylo to ano, nebo ne?“ zeptala se Luna.

Byli jsme v tělocvičně v Islingtonu, kterou využíváme k tréninku. Luna byla ve cvičebním, v bílém triku a v teplácích, a na hlavě měla položenou knihu. Já byl oblečený podobně, jen místo knihy jsem držel zbraň: jednoduchou, ale funkčně vypadající katanu.

„Neřekla ne,“ odpověděl jsem. Vykročil jsem vpřed, sevřel katanu oběma rukama a zacílil Luně na hlavu. Zaútočil jsem jen sedmdesátiprocentní rychlostí a zbraň natočil tak, abych ji zasáhl plochou stranou čepele, ne ostřím. Kůži by zásah nerozsekl, ale bolel by. Luna ustoupila vzad, držela se vzpřímeně a pohyby měla plynulé, aby kniha nespadla. Následoval jsem ji a pokračoval v útoku.

„Takže řekla ano?“ ptala se Luna. Lehce upravila svůj postoj na žíněnkách a držela se právě tak daleko, abych musel vyrazit vpřed, pokud bych se chtěl ocitnout v dosahu.

Vedl jsem pár dalších úderů na její hlavu, Luna se držela z dosahu. „To vlastně taky neřekla.“

„Tak co vlastně řekla?“

Připravil jsem se udělat další krok, pak jsem ho ale změnil v podřep a výpad a udeřil ve výšce pasu. Luna se ocitla na ráně a musela ji napříč vykrýt rukou, plochá strana čepele ji tak pleskla do dlaně. Při výpadu jsem se ocitl v dosahu, musela tak následně zablokovat dvě bodnutí, než se jí opět podařilo uniknout. „Na seznam potvrzených se nedostanu,“ řekl jsem a pohlédl na čepel. Její barva se změnila. „Aspoň ne hned.“

„To zní jako ne.“

„Tak trochu.“ Znovu jsem vyrazil vpřed a zahájil sérii útoků, odměřených a vyrovnaných, přičemž jsem jí střídavě útočil na pas, rameno a stehno a jeden útok přecházel v druhý. Luna musela výpady blokovat a vykrývat rukou. Nesměla se však pohybovat příliš prudce, aby neshodila knihu. „Nabídla nám členství na zkoušku. Znamená to, že oficiálně sice pomocnou silou nebudu, na zkušební dobu se mi ale dostane stejného zacházení, pokud bude moct na všechno dohlížet.“

„Takže je to test?“

„Vlastně jo. Budu dělat přesně to, co má asistent dohlížitele dělat, jenom ne oficiálně.“

„Tak jak…?“

Změnil jsem vzorec útoků a sekl Luně mečem po obličeji. Musela uskočit vzad a instinktivně zvedla obě ruce, zablokovala tak čepel s hlasitým plesk. Kniha se zakymácela a ona ji musela během rychlého ústupu chytit rukou. Zastavil jsem se, abych prohlédl čepel. V místě, kde se jí Luna dotkla, zůstala na kovu světlá skvrna. „Trochu jí uniklo.“

„Ale no tak,“ postěžovala si Luna. „Tohle by ti nezpůsobilo ani krvácení z nosu.“

Mlha, která okolo Luny víří, je zhmotněním jejího prokletí, magie nahodilosti, a skutečnost, že Luniny čáry jsou aplikací její kletby, a ne důsledkem jejích vlastních schopností, je důvodem, proč je klasifikována jako adept, a ne mág. Lunina kletba, která je velice špatně rozpoznatelná, pro normální zrak je neviditelná a i magickým zrakem se dá jen obtížně spatřit, přináší jí štěstí a smůlu všemu, čeho se mlha dotkne. „Smůla“ v malých dávkách znamená třeba škobrtnutí nebo ulomený nehet, ve vysokých však může způsobit cokoli, od toho, že vám na hlavu spadne dům, až po to, že se ve vašem sousedství rozhodne ukojit své pudy masový vrah. Navíc se jedná o kumulativní efekt, takže čím víc jí zachytíte, tím horší to bude.

Tohle bylo jednoduché cvičení: Luna se musela vyhýbat meči, aniž by se ho dotkla svojí kletbou. Meč byl prostým ohniskem, které viditelně reagovalo na magii. Kdysi dávno by stačil jediný Lunin dotyk a celá čepel by během několika vteřin zbělela, jenže Luna vynaložila spoustu času a úsilí na to, aby se naučila své prokletí ovládat, nyní se tak mohla věcí dotýkat i déle než vteřinu, aniž by na nich ulpěla smrtící mlha – což stačilo na jejich odstrčení. Hrajeme tu hru už asi šest měsíců a Luna se v ní stala opravdu dobrou, proto spolu nyní navíc vedeme konverzaci a na hlavě má knihu – musel jsem navýšit náročnost.

Podařilo se mi otřást jejím soustředěním, i když ne moc. „Mluv dál,“ vybídl jsem ji a opět se výhrůžně pohnul vpřed. „A pusť tu knihu.“

Luna protočila očima, poslechla a ucouvla do bezpečné vzdálenosti. „Takže jak dlouho bude ta zkušební doba trvat?“

„To Caldera neřekla.“ Znovu jsem zacílil Luně na oči, ale tentokrát byla připravena. Čepel ji pleskla do ruky ani ne třicet centimetrů od obličeje. „Ale hádám, že dokud nerozhodne.“

„Takže ji nesmíš namíchnout kdovíkolik týdnů, než dospěje k závěru, že ti může důvěřovat?“

„Nečekejme zázraky.“

Pokračovali jsme ve hře dalších pět minut, znovu už se mi však nepodařilo Luninu koncentraci zlomit. „Dobrá,“ řekl jsem nakonec a sklonil meč. „Volný boj.“

Luna rázem ožila, nechala knihu sklouznout do ruky a zamířila ke své brašně. Když se vrátila, v jedné ruce držela krátký meč a ve druhé magickou hůlku barvy slonové kosti. „Připravena?“ zeptal jsem se.

Luna zaujala postoj. „Připravena.“

Zaútočil jsem, sekl našikmo dolů a tentokrát jsem nepoužil plochou stranu čepele. Luna couvla a já ji pronásledoval.

Kvůli této konkrétní části výcviku používáme prázdnou tělocvičnu. Loni někdo jeden z mých zápasů s Lunou viděl a myslel si, že se ji snažím zavraždit, což vedlo k velmi trapnému rozhovoru s dvojicí policistů. Luně připadala celá věc k popukání, ale právě z toho důvodu vedu naše hodiny v tělocvičně vlastněné Radou.

Zrovna teď jsme tu byli sami, což bylo jen dobře. Mám delší paže než Luna, což mi spolu s větší délkou mojí zbraně umožňuje dotírat na ni a tlačit ji zpátky. Luna se se soustředěným výrazem bránila mým útokům, před většinou ustupovala a občas nějaký s kovovým břinknutím odrazila. Z pohledu diváka by to patrně vypadalo, že Lunin život je v ohrožení… jenže když jde o magii, dojmy mohou být zavádějící. Luna v žádném vážném nebezpečí nebyla. Kvůli její kletbě je těžké ublížit jí i za nejlepších okolností, a ačkoli jsem se snažil proniknout její obranou, nesnažil jsem se ji seknout. Díky věštění snadno poznám, kdy má útok šanci zasáhnout cíl, a půlvteřinové varování víc než stačí na to, abych výpad zastavil.

Ve skutečnosti jsem byl v nebezpečí já. Lunina kletba je pevně svázaná s jejími pocity a instinkty. Naučila se ji po většinu času vědomě ovládat, pokud ovšem nabyde dojmu, že je skutečně v ohrožení, dá jí volný průchod. Jenže kdybych ji neohrožoval, nedonutil ji bojovat s tím, nedostalo by se jí praxe potřebné k tomu, aby udržela své prokletí pod kontrolou ve chvíli, kdy to bude nutně potřebovat. Podstupoval jsem tak velké riziko, poněvadž jsem musel na Lunu tlačit, abych ji donutil zapracovat na sobě, ale ne zase natolik, aby se to obrátilo proti mně.

Jedinými zvuky v prázdné tělocvičně byly třeskání kovu o kov a dusot bosých nohou na žíněnkách. Obvykle měla Luna problém udržet si mě při našich soubojích od těla, tentokrát jsem však ke svému překvapení zjistil, že se drží. Nemohla mi sice útok oplatit, ale dokud ustupovala, dařilo se jí moje útoky odrážet. Všechny souboje, kterými si prošla, ji toho opravdu hodně naučily.

Samozřejmě jsem se nesnažil ji přímo praštit. Existuje velký rozdíl mezi cvičným soubojem a skutečným bojem a já ji nechtěl zatlačit až moc do úzkých.

Jenže kdybych na ni při výcviku netlačil, žádnou laskavost bych jí tím neprokázal.

Jdu na to.

Zaútočil jsem plnou rychlostí a poprvé se skutečně zabijáckým úmyslem. Místo abych si vybral budoucnost, ve které jsem pouze skoro pronikl Luninou obranou, zvolil jsem jednu, kde utržila zásah. Luna vytřeštila oči, když první výpad prosvištěl kolem, a uskočila. Druhý úder vykryla a třetímu se vyhnula – a zakopla. V okamžiku, kdy ztratila rovnováhu, jsem seknutí obrátil a zacílil jí na krk.

Magickým zrakem jsem spatřil, jak hůlka v Lunině ruce ožila. Vystřelil z ní bič ze stříbřité mlhy a já na okamžik ve všech budoucnostech viděl pouze to, jak mlha proniká do mého těla, zatímco můj meč rozsekává Luninu kůži.

Upustil jsem meč, zanechal útoku a vrhl se do kotoulu. Po dopadu na žíněnku jsem uslyšel zalapání po dechu a žuch – a ticho.

Vyskočil jsem na nohy a najednou se mi udělalo zle, byl jsem si totiž jistý, že jsem právě udělal strašlivou chybu. Luna upustila svůj meč a ruku si tiskla ze strany na krk a mně se na chvíli převrátil žaludek… a potom ruku odtáhla. Kůže byla zrudlá, ale neporušená.

Na vteřinu jsem zavřel oči a nadechl se. Příliš blízko.

„Páni,“ řekla Luna. Oči měla trochu vykulené. „Tak to bylo intenzivní.“

Neodpověděl jsem. Prohlédl jsem se, nevšiml jsem si však, že by se na mě nalepilo něco ze smrtící šedé aury; v tom nejzazším okamžiku jsme oba zastavili svůj útok. „Pro dnešek jsme skončili. Sejdeme se nahoře na střeše.“

„Tohle nefunguje,“ řekl jsem Luně o dvacet minut později.

Na střeše tělocvičny bylo chladno, ale ne mrazivé, vzduch byl tak akorát studený, abychom necítili špičky uší a nosu. Tělocvična stála kousek od ulice, což znamenalo, že jsme neviděli žádná auta ani silnice, měli jsme ovšem zajímavý výhled na budovy okolo. Ze štěrkových střech čněly antény a komíny jako nějaký městský les a po levici jsme měli pár střešních zahrad, zeleň na pozadí cihel a betonu. Třicet metrů daleko si dva mladí muži v oblecích živě povídali na balkóně a po straně se na zábradlí omývala kočka. Vítr, který mi čechral vlasy, páchl po výfukových plynech, nad budovami na jihu se odpolední slunce odráželo od mrakodrapů v City a vysoko nad tím vším visely na jasně modrém nebi chomáčky mračen. Jen další zimní den v Londýně.

„Okamžik,“ řekla Luna. „Nebudeme zase rozebírat, jak je pro mě nebezpečné studovat bojová umění, že ne? Protože jsi souhlasil…“

„O to nejde. Já si prostě nemyslím, že hodiny, které ti dávám, stačí.“

To donutilo Lunu zaváhat. Vánek jí hodil vlasy do obličeje a ona si je maně odhrnula. „Ale mně se líbí.“

„Líbí se ti ty nebezpečné části,“ opáčil jsem suše. „Ještě kousíček a dopadlo by to fakt špatně.“

„Můžu se líp ovládat…“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tvoje sebeovládání je dobré. Není dokonalé, ale je dobré. Problém jsem já, ne ty. Už nějakou dobu tě učím jenom nepřímo. Neučím tě, jak máš používat svoji magii, prostě ti předložím nějaký problém a požádám tě, abys našla řešení.“

„Myslela jsem, že pro nás jiný způsob neexistuje?“ namítla Luna. „Ty se koneckonců nemůžeš naučit magii nahodilosti.“

„A v tom je právě problém. Naučila ses opravdu dobře směrovat svoji kletbu, už dlouho jsme ale nedosáhli žádného skutečného průlomu. Kdyby magie nahodilosti byla školní předmět, měl bych kvalifikaci učit ji do úrovně střední školy. Ty potřebuješ vysokoškolského profesora.“

Luna zaváhala. „Takže jsem pořád tvoje učednice?“

Překvapeně jsem na ni pohlédl. „Ovšem.“

„Ach.“ Luna se trochu uvolnila. „Dobře.“

„Počkat, ty sis myslela, že jde o tohle?“

„No, napadlo mě…“

„Nechystám se tě vykopnout ani nic takového. Prostě ti musíme najít učitele na půl úvazku. Pořád jsi moje učednice a zůstaneš jí, dokud se nerozhodneš odejít nebo dokud nesložíš tovaryšské zkoušky. Dobře?“

„Dobře,“ řekla Luna s úsměvem. „Takže mi najdeš mága nahodilosti?“

„Každopádně to zkusím. Můžeme se aspoň zeptat.“

Vykročili jsme zpátky ke schodům. „Nebude to stejné, jako když ses pokoušel najít mistra Anne a Varimu, že ne?“ zeptala se Luna.

„Doufejme, že to tentokrát půjde snadněji.“

„Takže ty budeš mít novou práci a já nového učitele.“

„Tak nějak.“ Otevřel jsem Luně dveře, pak jsem ji následoval dovnitř. „Čeká nás několik zajímavých týdnů.“

2

O d chvíle, co jsem utekl od Richarda, probíhá můj život v cyklech. Krátké úseky chaosu a nebezpečí střídají delší období relativního klidu. Měsíc, který následoval po mém rozhovoru s Calderou, spadal do druhé kategorie.

Jenže klid neznamená bezpečí. Richard byl pořád tam venku spolu se všemi mými ostatními nepřáteli. Neměli jsme však žádné další mise, ale kromě několika krátkých kontaktů po nás Talisid už nic dalšího nechtěl. Oddychového času jsem využil k tomu, abych se pokusil najít někoho, kdo by uměl přečíst poznámky zachráněné Variamem. Žádný z lidí, kterých jsem se ptal, to sám nedokázal, jeden známý ovšem tvrdil, že jeho známý, který se má brzy vrátit zpět do země, mi může pomoct. Zatímco jsem čekal, dál jsem čmuchal kolem, jenže leden postupně přešel v únor a Richard stále nic nepodnikl. Začalo to vypadat, že se můj starý mistr rozhodl své operace dočasně odložit.

Richardova náhlá nečinnost měla patrně něco společného s událostmi v politickém světě. Blížilo se hlasování o Mordenově návrhu v Radě, a jak získával na pozornosti, byly vznášeny známé námitky. Antitemná strana vyhrabávala veškeré zločiny a zrůdnosti, kterých se britští temní mágové za posledních sto let dopustili, zatímco proalianční strana je obviňovala z honu na čarodějnice a poukazovala na všechno zlé, co za stejnou dobu napáchala Rada. Ani jedna ze stran netrpěla nedostatkem materiálu, ze kterého by mohla čerpat, a jak se datum hlasování přibližovalo, argumenty se stávaly čím dál podlejšími. Většina členů magické společnosti stála zcela mimo události v Radě, nemuseli jste toho ovšem o magické politice vědět moc, abyste pochopili, že se tu vytyčují bojové linie.

Já mezitím dál hledal učitele pro Lunu. Neslavil jsem žádný okamžitý úspěch, s čímž jsem víceméně počítal. Mágové nahodilosti měli v Radě jen velmi malé zastoupení, a třebaže se mi podařilo najít jednoho nebo dva, kteří vypadali dobře, nenabírali nové studenty. Informoval jsem své kontakty a vypustil do světa informaci o tom, že hledám učitele nahodilosti, odměna dohodou, a pátral jsem dál.

Hlavně mě však zaměstnávala nová práce s Calderou.

„Tohle je taková blbost,“ postěžoval jsem si Caldeře.

Caldera nevzhlédla od obrazovky. Byli jsme v její kanceláři a ona posledních deset minut ťukala do klávesnice.

Znechuceně jsem se rozvalil na židli. „Mohli jsme toho chlápka dopadnout už před dvěma dny. Věděli jsme, kde byl a kde bude. Teď je bůhvíkde a my nemáme sebemenší šanci najít ho.“

„Neměli jsme zatykač.“

„Chceš říct ‚nemáme‘. Zatykač pořád nemáme, i když jsme o něho žádali předevčírem a znovu včera a znovu dneska, na což vaši papaláši pořád nereagovali, i když by jim to trvalo celých deset vteřin …“

„Mohl bys přestat kňourat?“

„Jak můžeš být tak klidná?“

Předmětem naší konverzace byl temný mág, který si říkal Torvald. Pozornost Rady na sebe strhl tím, že rozstřílel adeptský bar – podle hlášení ho odmítla nějaká holka, na kterou si dělal zálusk, a zatímco si lízal rány, nějaký adept udělal tu chybu, že projevil zájem o stejnou holku a uspěl tam, kde Torvald selhal. Torvald se s odmítnutím očividně neuměl srovnat, svoji nespokojenost s vývojem událostí totiž projevil tak, že blesky zaútočil na adepta, dívku, bar a několik lidí kolem. Shrnuto a podtrženo, večer skončil šesti zraněnými (dvěma vážně) a prakticky zničeným barem – Torvald naštěstí práskl do bot dřív, než se objevila policie a hasiči, jinak by to patrně skončilo mrtvými. Caldera byla v tu dobu v Sherpherd’s Bush kvůli jinému oznámení, proto za sebe poslala mě, abych se o všechno postaral.

Jelikož se Torvald choval s diskrétností a rafinovaností rozzuřeného slona, nebylo těžké ho najít. Zjistit si jeho jméno a vystopovat ho mi zabralo hodinu. Oznámil jsem to Caldeře, která to nahlásila svému kapitánovi a ten nám řekl, ať počkáme na povolení k dalšímu zásahu… což bylo před čtyřiceti osmi hodinami, během nichž se nám nikdo neozval.

Během té doby Torvaldovi došlo, že je sledován, a bez otálení práskl do bot.

„Víme, co ten chlap provedl,“ řekl jsem. „Víme, kde bydlí. Nebo aspoň kde bydlel – jen Bůh ví, kde je teď. K čemu to všechno bylo, pokud jsme s tím nemínili nic udělat?“

„Neporušil Svornost.“

„Sračky. Možná nezranil žádné mágy, rozhodně ale porušil klauzuli o utajení magie. Navíc, i kdyby neporušil Svornost, musel

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maskovaný.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.