Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Benedict Jacka v nakladatelství

Alex Verus

Předurčený

Prokletý

Zmizelí

Vyvolený

Skrytý

Maskovaný

Burned*

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2015 by Benedict Jacka

Cover © Zuzi Maat, 2025

Translation © Kateřina Niklová, 2024

ISBN epub 978-80-7594-564-8

ISBN mobi 978-80-7594-565-5

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1

Byla půlka zimy.

Ulicí fičel studený vítr, opíral se do domů atřásl okny. Bylo zataženo ateplota se pohybovala jen několik stupňů nad bodem mrazu. Brzy zrána hluk zklubů abarů utichl do vzdáleného mumlání, nejhlasitěji tak ve městě okolo znělo kvílení větru.

Vobýváku ovšem vládlo teplo. Variam seděl na gauči anechával se ošetřovat od Anne. Luna pochodovala sem atam podél stolu, zatímco já se opíral ostěnu ukrbu, paže jsem měl založené na hrudi ahlavu sklopenou. Ve vzduchu se vznášelo napětí.

„Měl jsi vypadnout dřív,“ uhodila Luna, aniž by se zastavila. Stříbrná mlha jejího prokletí, normálnímu zraku neviditelná, kolem ní vířila apraskala. Lunina kletba je svázaná sjejími emocemi; nacházet se vjejí blízkosti, když je naštvaná, bývalo nebezpečné. Teď už je na tom líp, reakce tohoto prokletí ovšem odhalují její emocionální stav každému, kdo ho vidí.

„Nebyl na to čas,“ opáčil Variam.

„Dohodli jsme se, že se evakuujete, jakmile se spustí poplach.“

„Potřebovali jsme ještě pár minut.“

„Tohle děláš vždycky. Varovala jsem tě, že milice je na místě…“

„No, vtom ale problém nebyl, že?“ Variam se otočil kLuně. „Kdybychom…“

„Vari,“ pokárala ho Anne.

„Fajn, dobrá.“ Variam se obrátil zpátky. Anne položila Variamovi jednu ruku na levé rameno, druhou na zápěstí, přimhouřila oči aznovu se pustila do prohlížení jeho paže.

Upřel jsem oči na Variamovu ruku. Rukáv jeho kabátu se drolil abyl celý rozcupovaný od toho, jak ho zasáhl ledový výboj. Kůži pod ním měl oteklou anepřirozeně namodrale bílou. Moc jsem se toužil Anne zeptat, jestli bude vpořádku, věděl jsem ale, že bych ji jenom rozptyloval. Ještě jsem nezažil, aby Anne nezvládla nějaké zranění vyléčit, jenže vše je jednou poprvé…

„Co to Talisida, kčertu, napadlo?“ vztekala se Luna.

„Já nevím,“ odvětil jsem.

„Žádná magická ochranka tam být neměla. Tvrdil…“

„Já vím,“ přerušil jsem ji. „Až mi zvedne telefon, zeptám se ho na to.“

Luna je moje učednice, napůl Angličanka, napůl Italka svlnitými světle hnědými vlasy. Ačkoli je adeptka aje jí sotva čtyřiadvacet, má víc bojových zkušeností než většina iodeset let starších mágů. Během večerní mise fungovala jako záloha aodvedla dobrou práci, zpohledu vjejích očích jsem ovšem pochopil, že si potřebuje na někom vybít frustraci. Přesto zmlkla.

Anne se mírně narovnala. Byl to nepatrný pohyb, sLunou jsme se kní však hned otočili. „No?“ zeptala se Luna, než jsem stačil otevřít ústa.

„Bude vpořádku,“ ujistila ji Anne měkce.

Cítil jsem, jak zLuny spadla trocha napětí, avšiml si, že běsnění mlhy okolo ní zpomalilo. „Jak zlé to je?“ zeptal jsem se Anne.

Anne aVariam tvoří zvláštní dvojku. Anne je vysoká aštíhlá, kdežto Variam je malý; Anne mluví měkce aje ostýchavá, Variam naopak hýří sebejistotou arychlostí. Když jsou ti dva spolu, vhovoru obvykle vyniká Variam, Anne se spokojí srolí vpozadí. Přesto je Anne patrně mocnější. Je mág života aokolnosti, okterých nerada mluví, ji donutily, aby se od mladého věku naučila svoji magii velmi dobře ovládat. Vyneslo jí to řadu komplexů, zároveň je však tou nejlepší léčitelkou, jakou znám.

„Na levé straně má zmrzlou kůži, nervy ižíly,“ odvětila Anne. „Nedošlo ale kvážnému poškození šlach aisvaly jsou vpořádku. Zabere mi to tak deset minut.“

„Začínáš být dost pomalá,“ popíchl ji Variam.

„Obnova nervů je pomalý proces. Ale pokud by ti nevadilo necítit předloktí…“

„Chová se jako sráč,“ přerušila ji Luna. „Vari, sklapni anechej ji pracovat.“

Variam protočil očima. Anniny ruce obklopilo zelené světlo avsáklo se Variamovi do paže, jak léčivá magie začala působit. Nebylo to poprvé, co jsem byl svědkem toho, jak Anne léčí Variama – avlastně ani popáté – avpodání těch dvou to vypadalo jako běžná věc. Přesto jsem nemohl nemyslet na to, že tentokrát to bylo ofous. Křikl jsem varování, kdyby ale byl Variam při vztyčování štítu jen otrošičku pomalejší…

Zkrbové římsy se ozvalo cinknutí. Luna prudce zvedla hlavu, já už se však natahoval po předmětu, který zvuk vydal: po malém modrofialovém disku se zubatými okraji. Vzal jsem ho do ruky avyslal do jeho středu vlákno magie.

Okraje disku se rozzářily aobjevila se asi třicet centimetrů vysoká postavička zmodrého světla. Představovala muže středního věku srovnými zády ařídnoucími vlasy. „Verusi,“ pozdravil mě. Jeho hlas zněl stejně jasně, jako by stál přede mnou. „Jak to šlo?“

Jmenuju se Alexander Verus. „Verus“ je jméno, které jsem přijal jako mág, „Alex“ mě pojmenovali rodiče areaguju na kterékoli nebo obojí podle toho, vjaké jsem společnosti ajak moc mám rád osobu, se kterou hovořím. Jsem věštec, což znamená, že umím přijímat smyslové vjemy zkrátkodobých až střednědobých potenciálních budoucností vpodmínečné formě pokud-pak.

Taky mám několik velmi vážných dlouhodobých problémů, znichž většina vychází zmojí minulosti. Mágové se dělí do dvou frakcí, atřebaže jsem teď zvelké části nezávislý, původně mě trénoval jistý mimořádně neslavný temný mág jménem Richard Drakh. Talisid, mág, snímž jsem nyní skrze komunikační ohnisko mluvil, patřil kdruhé frakci – kRadě světla, která byla vmagické společnosti dominantní silou – ajá pro něj už několik let občas pracoval. Šlo otajnou spolupráci na volné noze… aspoň do minulého dubna, kdy Anne unesli do stínové říše jejího starého mistra, Sagashe.

Vydal jsem se za ní, našel ji aspolečně jsme se probojovali ven. Jenže navzdory bitvám, které jsme svedli, anebezpečím, která jsme podstoupili, by nic ztoho nebylo zpohledu ostatních mágů hodno ani poznámky pod čarou nebýt jedné věci. VSagashově říši jsme narazili na mého starého mistra, Richarda.

Ojeho návratu se už nějakou dobu šuškalo. Kmému popisu událostí se ostatní stavěli stejně skepticky jako koněm zvěstem. Prý jsem viděl někoho, kdo jenom vypadal jako Richard – mohla to být iluze nebo konstrukt nebo nějaký jiný trik. Richard zmizel před jedenácti lety apodle názoru spousty světlých mágů tak šlo jen oněkoho, kdo se snažil využít jeho reputace. Já ale věděl, že to žádný trik nebyl. Byl to Richard, který se po dlouhé době vrátil… aco bylo nejhorší, nezapomněl na mě. Požádal nás, abychom se kněmu připojili.

Nezáleželo na tom, že jsme odmítli. Jako učedník jsem Richarda nikdy doopravdy nepoznal – myslím, že ho skutečně neznal nikdo – některými věcmi jsem si však byl jist. Jednou znich bylo, že umí být velice, velice trpělivý. Adruhou pak to, že pokud něco chce, prostě si to vezme. Vhlavě mi tak od dubna tikal časovač. Nevěděl jsem, kolik času na něm zbývá, bylo mi ovšem jasné, že dřív nebo později doběhne knule.

Jeden mág, který skepsi najevo nedával, byl Talisid. Uvěřil zprávám oRichardově návratu dřív než já avnásledujících měsících mě stále častěji oslovoval ažádal, abych mu vypomohl sjeho operacemi. Sledování, průzkum, dokonce iněkolik tajných vloupání, ato všechno sjediným cílem: zjistit, co má Richard vplánu ajak ho zastavit.

Zpočátku to šlo snadno. Odhalili jsme, že se Richard vrátil na svoji starou operační základnu, do sídla ve Walesu. Jakmile se tam zařídil, začal přijímat návštěvy. Všechno to byli temní mágové. Nedokázali jsme proniknout dost blízko na to, abychom zariskovali aněkteré ze schůzek špehovali, přesto jsme se dozvěděli, že se Richard snaží vybudovat koalici asjednotit vní co nejvíce temných mágů. Jiný temný mág jménem Morden zároveň usiloval oto, aby bylo temným mágům umožněno zasedat vRadě světla. Zněkolika útržků informací, které jsme získali, vyplývalo, že ti dva pracují spolu. Morden byl jejich tváří ajednal smágy na světlé straně plotu, zatímco Richard držel na uzdě ty temné. Několik temných mágů, kteří se vyslovili proti Mordenovu návrhu, krátce nato beze stopy zmizelo.

Jenže od října se naše pátrání zkomplikovalo. Nízko visící plody jsme už otrhali ačím víc jsme se blížili odhalení Richardových skutečných tajemství, tím víc jsme riskovali prozrazení. Talisid nás posílal stále dál do pole amy se pouštěli za nejrůznějšími zvěstmi bez záruky přežití či úspěchu. Některé stopy, po nichž jsme se pustili, nakonec neměly sRichardem vůbec nic společného, zatímco jiné se ukázaly být nebezpečné.

Mise, ze které jsme se právě vrátili, spadala do druhé skupiny. Talisid nás poslal do Idlibu, válkou zmítaného města vSýrii. Vjeho východní části se podle něj mělo nacházet slabě hlídané skladiště se zbožím určeným pro Richarda. Vtom, komu bylo zboží určeno, se Talisid nemýlil. Prakticky ve všem ostatním však ano ašeredně.

„Jak to šlo?“ zopakoval jsem. „Špatně.“

„Jsou všichni…?“

„Naživu, ano,“ řekl jsem. „Zdraví, ne. Musíme si promluvit ovaší definici ‚slabě hlídaného‘.“

„Milice…“

„Problém nebyla,“ přerušil jsem ho. „Ikdyž byla mnohem početnější, než jste tvrdil. Problémem byl ledový živel.“

„Jaký druh?“

„Takový ten dvoumetrový, zpevného kusu ledu, který umí zmrazit na vzdálenost deseti metrů. Nezdržoval jsem se jeho klasifikací.“

„Tvrdil jste, že tam žádná magická ochranka nebude,“ ozvala se Luna.

„Prohlédli jste si zásilku?“ zeptal se Talisid.

„Nic víc vás nezajímá?“ osopila se na něj Luna. „Vám by vůbec nevadilo, kdyby nás zabili, hlavně že…“

„Tak jsem to nemyslel.“

„No, tak to vyznělo!“

Zvedl jsem ruku. Luna po mně střelila pohledem, ale zmlkla. Pořád se tvářila naštvaně ajá se nedivil. „Taliside,“ řekl jsem. „Tohle je podruhé vřadě.“

„Já vím. Je mi to líto. Veškeré naše informace naznačovaly, že tamní milice je úplně obyčejná.“

„Avás nezarazilo, že úplně obyčejná banda obchoduje s…?“ Spolkl jsem svá slova anadechl se. „Zapomeňte na to.“

Nastala krátká odmlka. Variam na gauči poslouchal. Anne stále pracovala na jeho paži ajejí magie vrhala měkkou zelenou zář. „Takže jste se nedostali dost blízko na to, abyste se podívali.“

„Ach, dostali,“ odpověděl jsem. „Kněkolika prázdným bednám. Ať už přepravovali cokoli, bylo to pryč. Ivtom se vaše informace mýlily.“

„Prázdným?“

„Jo.“

„Víte jistě, že…?“

„Naprosto jistě. Byly prázdné ane, nikde jinde ve skladišti ta zásilka nebyla. Hledali jsme. Dokud se znás ten živel nepokusil udělat nanuky. Ať už vám ty informace poskytl kdokoli, podělal to.“

„Chápu. Mohl by se tam váš tým vrátit apodívat se znovu?“

Chvíli jsem na Talisida zíral, pak jsem se zhluboka nadechl avduchu počítal do pěti. „Ne,“ odvětil jsem, jakmile jsem si byl jistý, že nevybuchnu. „Nemohl.“

„Vpořádku,“ řekl Talisid. „Zavolám na několik míst. Až zjistím víc, spojím se svámi.“

„Fajn.“

„Do té doby…“ Talisid se odmlčel. „Vím, že se objevily jisté překážky, jsem ale rád, že jste se všichni bezpečně vrátili. Promluvíme si zítra.“ Talisidův obrázek zhasl astejně tak zhasla isvětýlka na okraji komunikátoru.

„Sráč,“ zamumlal Variam.

„Hotovo,“ řekla Anne. Zelené světlo kolem jejích rukou zhaslo aona pustila Variamovu paži. Během celé konverzace na Talisida ani nepohlédla. „Zkus sní pohnout.“

Variam zahýbal paží iprsty, pak kývl. „Vpohodě.“

„Musí zůstat vteple?“ zeptala se Luna.

Anne zavrtěla hlavou. „Ne, ikdyby si ji znovu zmrazil, nic by to nezměnilo. Ikdyž bych byla radši, kdybys to nedělal.“ Podívala se na mě. „Neřekl jsi mu otěch papírech.“

„Ne,“ pravil jsem. Přistoupil jsem ke křeslu avzal do ruky papíry rozložené po stole. Jednalo se asi otucet listů, špinavých, vlhkých ana okrajích rozpraskaných od toho, jak je zasáhl ledový výboj. Variamovi se podařilo je během boje neztratit.

„Příště tam ty papíry prostě nech apadej,“ řekla Luna.

„Mohla bys přestat kňourat?“ odsekl Variam. „Jsme naživu, ne?“

Luna se zaškaredila. „Dokážeš je přečíst?“ zeptala se Anne.

„Varabštině?“ zeptal jsem se suše. „Ne.“ Papíry byly plné poznámek naškrábaných zprava doleva. Klidně mohlo jít obojové plány, dodací listy, souhrn Richardových obchodů stou bandou… nebo třeba ioněčí nákupní seznam. Existoval však důvod, proč jsme je vzali ssebou: tři papíry neobsahovaly poznámky, nýbrž obtisky. Byly hrubé ajejich původ se dal jen těžko určit, připadalo mi však, že obrázky itext vypadají staře. Spíše jako by byly vytesané do skály.

„Jsou to obtisky věcí, které byly vtěch bednách?“ zeptala se Luna.

„Možná, možná ne,“ odvětil jsem. „Budeme potřebovat překladatele.“ Který by nejenže hovořil arabským dialektem, kterým byl text napsán, nýbrž znal imagickou historii Středního východu natolik dobře, aby uměl identifikovat obsah. Někoho takového nebude snadné najít.

„Vrátíš se tam, pokud tě Talisid požádá?“ zeptala se Anne. Navzdory čarování nevypadala unaveně. Léčení magií života uživatele vyčerpává, jenže Anne je vtom, co dělá, velmi dobrá.

„Ne,“ řekl jsem.

„Co to sTalisidem je?“ zajímala se Luna. „Když jsme pro něho pracovali dřív, takové věci se…“

„Jde oMordena, že?“ ozval se Variam. „Talisid se snaží na něho něco vyhrabat.“

Luna se zamračila. „Myslela jsem, že Rada nevěří, že Morden pracuje sRichardem.“

„Nevěří,“ potvrdil Variam. „Vede ho jako ‚potenciálního společníka‘, to je všechno. Kdyby se ale Talisidovi podařilo dokázat, že za ním stojí Richard…“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil jsem. „Talisid mi pořád odmítá říct, pro koho přesně pracuje, vím ale docela jistě, že se jedná ofrakci strážců. ARichardova pověst má pořád svoji váhu. Kdyby se jim podařilo spojit Richarda sMordenem, odstrašilo by to spoustu lidí.“

„Jo, no, zatím se mu to nijak zvlášť nedaří, že?“ zkonstatoval Variam. „Nezní to, jako by jeho frakce vítězila.“

„Hm,“ odvětil jsem. Nebyl jsem si jistý, co si otom mám myslet.

Politikaření Rady světla je komplikované. Existuje vní sedm základních frakcí: strážci, křižáci, izolacionisté, řídící, centristé, weissiané ablok jednoty. Podobají se spíše společenským klikám než politickým stranám ve Westminsteru nebo vKongresu, sázky jsou ale stejně vysoké adůsledky chyb mnohem víc smrtící.

Rada se povětšinou dohaduje okrátkodobých problémech, které se měsíc od měsíce mění. Některé ovšem přetrvávají ajedním znejvětších je to, jak se chovat ktemným mágům. Křižáci představují jeden extrém: jsou nejmilitantnější ze všech frakcí avěří, že Rada světla by měla proti temným aktivně bojovat, akdyž to bude nutné, třeba ijít do války. Nenávidí temné mágy ivšechny, kdo jsou snimi nějak spojeni, ato včetně mě. Což je ironie vzhledem ktomu, že moje pocity ktemným nejsou onic pozitivnější než ty jejich, jenže to křižáky nezajímá. Oni to vidí tak, že pokud vás trénoval temný mág, nemáte právo na druhou šanci.

Strážci jsou trochu méně extrémní než křižáci. Stejně jako křižáci stojí proti temným mágům, ale jejich filozofií je ve své podstatě obrana, ne agrese. Zatímco křižáci chtějí vyrazit apřenést boj ktemným, strážcům jde především ozachování míru. Raději udělají minimum pro to, aby zabránili temným mágům ubližovat nevinným, anásledně je nechají bojovat mezi sebou (což temní mágové dělají svelkým zápalem). Na opačné straně spektra pak stojí blok jednoty. Unitáři chtějí, aby se frakce světla atmy sjednotily, chtějí přivést temné mágy do Rady azapojit je do politického procesu. Není to nový nápad, spíše cyklický, vminulosti se ho snažili prosadit azase od něj odstupovali už mnohokrát.

Kdyby proti sobě stáli jenom unitáři na jedné astrážci skřižáky na druhé straně, neměl by blok jednoty žádnou šanci. Jenže unitáři začali na svoji stranu přetahovat stále víc centristů, kterých bylo víc než strážců akřižáků dohromady. AMorden se teď snažil prosadit nejenom uznání temných mágů, nýbrž pro ně izískat křeslo vsamotné Radě světla. Kotevřenému střetu ještě nedošlo, vzhledem ke směru, který celá věc nabrala, to však byla jen otázka času.

Mordenovo chování dalo Talisidovi druhý důvod zajímat se oRicharda. Zpohledu světlých byl Talisid pouze funkcionář Rady na střední úrovni, já si však byl vposledních letech čím dál jistější, že ve frakci strážců má na starost tajné vojenské operace. Strážci Mordena vRadě nechtěli, akdyby se Talisidovi podařilo dokázat, že Richard něco plánuje, aspojit ho sMordenem, Mordenův návrh by byl smeten ze stolu. Bohužel pro Talisida nic nenacházel. Bohužel pro nás to znamenalo, že při našich misích čím dál víc riskoval vnaději, že objevíme něco užitečného. Jenže ačkoli jsme toho oRichardových aktivitách zjistili hodně, nenašli jsme žádný způsob, jak snimi zatočit, takže se ztoho stala prakticky rutina, skoro jako když kontrolujete předpověď počasí. Ano, tornádo se pohybuje vaším směrem a ano, bude to zlé, anebylo by to fakt nemilé, kdyby zasáhlo právě váš dům?

„Dobrá,“ řekla Luna. Měla dost času na to, aby se uklidnila. „Pokud to nikdo neřekne nahlas, udělám to sama. Měli bychom inadále pracovat pro Talisida?“

„Pořád nám může naklonit Radu,“ namítl Variam.

„Vlastně nemůže,“ upozornila Luna. „Otom, co dělá, skoro nikdo neví. Všechno dělá tajně.“

„Jo, ataky to tak zůstane,“ řekl jsem. „Talisid se ještě pořád nevzdal nápadu, abych vstoupil do Richardových služeb jako dvojitý agent.“

„Což je mimochodem totálně šílené,“ prohlásil Variam.

„Moje řeč,“ souhlasil jsem. Talisid už se znovu nepokusil mi ten plán prodat, já však věděl, že na něj nezapomněl. „Jenže dokud si bude myslet, že by nás mohl využít jako špehy, nepřizná nám žádné zásluhy. Chce zastavit Richarda. Pokud zůstaneme naživu imy, bude to fajn bonus.“

„To se ale obrátí proti nám, ne?“ pravila Luna. „Lidi mluví oMordenově novém návrhu. Vidím to ve škole. Zděr vylézají všichni světlí, kteří mají nějaký problém stemnými. Budou hledat někoho, na kom by si vybili vztek, amy jsme přímo na ráně. No, Vari asi ne, ale…“

„Jo, no, ono to není tak jednoduché, víš?“ namítl Variam. „Možná jsem učedníkem dohlížitele, to ale neznamená, že do mě neryjí kvůli Sagashovi aJagadevovi.“

„Jenže po tobě nejdou. Po Alexovi by mohli.“

„Rada mě nikdy neměla vlásce,“ připomněl jsem. „To není nic nového.“

„My víme, že Richard dřív nebo později zakročí, že?“ řekla Luna. „Pokud se to stane apůjde po nás on iRada, budeme totálně adokonale vháji.“

„Díky, Luno, to už mi došlo.“ Pořád jsem netušil, jak se Richardovi postavíme. Patřil knejobávanějším mágům vzemi. ARada byla nejmocnější frakcí vzemi. Představa, že bychom měli skteroukoli ze stran bojovat, byla šílená. Bojovat soběma zároveň…

„Existuje nějaký způsob, jak bychom tomu mohli zabránit?“ nadhodila Anne. Při našich debatách bývá většinou zticha – dost na to, abyste zapomněli, že tu je – ale dává dobrý pozor.

„Co kdybychom prostě scelou věcí vyšli na veřejnost?“ navrhl Variam. „Vezmeme všechno, co jsme oRichardovi zjistili, avykřičíme to co nejhlasitěji do světa. Lidi budou poslouchat.“

„Zároveň si ale namalujeme na záda obrovský terč,“ upozornil jsem. „Vážně si myslíš, že to Richard aMorden jen tak přijmou anic neudělají?“

„Hm,“ pravila Anne. „Ten plán se mi moc nelíbí.“

„Nelíbí se nikomu,“ opáčila Luna.

„Mně boj nevadí,“ bránil se Variam.

„Protože jsi idiot.“

„Ach, přestaň být tak…“

„Lidi,“ přerušil jsem je. „Nepomáháte.“

„Fajn,“ prohlásil Variam. „Jde vám oto ublížit Mordenovi aRichardovi, ne? Tak prostě vezmeme, co víme, azveřejníme to anonymně.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Zaprvé jsme neodhalili nic natolik významného, aby to mělo nějaký reálný dopad. Dokud nezískáme nezvratný důkaz otom, že Morden pracuje sRichardem, budou to jen další zvěsti. Azadruhé to nezůstane anonymní dlouho; dojde jim, kdo to zveřejnil. Azatřetí nijak to nesnižuje šanci, že se ocitneme uprostřed boje sRichardem isRadou.“

„Richard se ale nemůže soustředit jenom na nás,“ namítl Variam. „Jeho největším problémem budou jiní temní mágové. Nebude se jim líbit, že od něj mají přijímat rozkazy.“

Kývl jsem. „Nakonec se knám ale dostane.“

„Dobrá,“ řekla Luna, „takže sRichardem nic nezmůžeme, ale co sRadou?“

„Jak to myslíš?“

„No, po Varim nejdou, protože se přidal kdohlížitelům, že?“ poznamenala Luna. „Talisid nám sežene práci, nemůže nám ale poskytnout to, co má Vari. Tak co kdyby ses taky přidal kdohlížitelům?“

Anne, Variam ajá se dost lišíme od lidí, kterými jsme byli před třemi lety, patrně nejvíc se však změnila Luna. Když jsem se sní seznámil, byla osamělá adeprimovaná, usmívala se jen vzácně anesmála se vůbec. Když se na ni podíváte dnes, první, čeho si všimnete, je její sebevědomí. Být adeptem ve společnosti mágů není snadné, Luně se ale podařilo udělat ztoho svoji silnou stránku: dává jí to jinou perspektivu ačasto přichází snávrhy, které by nás ani nenapadly.

Anne, Variam ajá jsme se kní otočili acivěli na ni. „Co?“ řekla Luna.

„Rada je…“ začala Anne, pak se zarazila. Chystala se říct náš nepřítel. Rada mi nezavdala mnoho důvodů ktomu, abych ji miloval, kAnne se však zachovala ještě hůř. „Není náš přítel.“

„Jo, nepovídej,“ odfrkla si Luna. „Ani já ji nemám ráda, ale proč ji nevyužít?“

„Na tom nesejde,“ řekl jsem. „Dohlížitelé rekrutují zřad učedníků nebo světlých mágů. Mě by mezi sebe nepřijali ani za nic.“

„No…“ řekl Variam. „Možná jo.“

Luna na něj pohlédla.

„Nemohl bys být přímo dohlížitel,“ pokračoval Variam. „Ne bez toho, abys na to roky aroky dřel. Ale mohli by tě uznat.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že by tě brali jako pomocnou sílu amohli tě úkolovat. Pomocný personál někdy tráví na stanici skoro stejně tolik času jako dohlížitelé… no, jsou tak napůl cesty. Nedělalo by to ztebe člena klubu, ale je to druhá nejlepší možnost.“

„Ale vjakém řádu?“

„Pravděpodobně vŘádu hvězdy. Řád štítu přijímá jenom bojové mágy aŘád pláště tráví veškerý čas mezi normály.“

„Já nevím, to by mohlo vyjít, kdyby…“

„Hej,“ přerušil jsem je. „Můžete se vy dva přestat chovat, jako bych už souhlasil?“

„Vpodstatě jsi přiznal, že se dřív nebo později střetneme sRichardem,“ připomněla Luna. „Pokud budeš nějak napojený na Radu, celou věc mu to ztíží, ne?“

„Na tom nesejde. Rada nenávidí imě. Zapomněla jsi na Levista?“

„Pokud nás chce Levistus dostat, jenom mu to usnadníme, když zůstaneme odříznutí od Rady abez přátel mezi dohlížiteli,“ podotkla Luna.

Ten nápad se mi nelíbil. Pravda byla, že Lunin aVariamův návrh se od mého současného statusu moc nelišil. Už vminulosti jsem pomáhal Radě svyšetřováním apolicejní prací – abych byl upřímný, status uznaného asistenta by prostě byl otevřeným stvrzením toho, co už jsem stejně dělal. Jenže to by znamenalo můj status oficiálně potvrdit, aikdyž to ve skutečnosti možná žádný velký krok nebyl, mně to tak připadalo.

Doopravdy šlo prostě oto, že nemám Radu rád. Její členové možná nejsou všichni špatní – amusím přiznat, že teď znám mnohem víc těch lepších než dřív – jenže chovám až moc starých křivd, než abych jen tak zapomněl. Kdykoli jsem vživotě potřeboval pomoc, Rada se na mě vykašlala, anejednou byla právě ona důvodem, proč jsem pomoc potřeboval.

„Podívej,“ řekla Luna, když jsem neodpovídal. „Jak dlouho už tohle děláme? Šest měsíců? Možná dýl. Azatím jsme pořád jenom reagovali na Richardovy kroky. Dobrá, děláme, co můžeme, vpodstatě ale jde oto, že on něco provádí amy ho špehujeme. Takhle nevyhrajeme.“

„Já vím,“ bránil jsem se. „Jenže jsme outsideři. Víš, jaké zdroje má Richard kdispozici. Nemůžeme proti němu zakročit přímo.“

„No, neznamená to teda, že potřebujeme víc přátel?“ přemítal Variam zamračeně. „Protože co se stane, až se konečně rozhodne vyřídit si to snámi?“

„Já se sdohlížiteli prostě nechci paktovat.“

„To jsem tvrdil ijá,“ poukázal Variam. „Přesto jsi mi řekl, ať se knim přidám. Pamatuješ?“

To mě umlčelo. Když jsem se před pár lety sVariamem seznámil, cítil kdohlížitelům stejné nepřátelství jako já. Vlastně větší. Ale já ho stejně přesvědčil, ato…

… prakticky stejnými argumenty, jaké teď používali oni.

Luna aVariam na mě hleděli. Podíval jsem se na Anne. Luna aVari taky.

„Ehm,“ řekla Anne. Vypadala trochu ustaraně. „Není to moje rozhodnutí.“

„Ale co si myslíš?“ naléhala Luna.

„Já…“ Anne na mě pohlédla azaváhala. Nic jsem neříkal. Nějak jsem doufal, že mi Anne dá důvod odmítnout.

„Nedůvěřuju dohlížitelům,“ řekla Anne nakonec. Cítil jsem, jak se moje srdce povzneslo, jenže Anne pokračovala. „Hlavně Řádu hvězdy. Takže bych se nedivila, kdybys řekl ne. Ale… Varimu to pomohlo. Aktobě necítí takovou nevraživost jako ke mně. Pokud to udrží tebe aLunu naživu… možná to za to stojí.“

„Pořád nevíme, jestli vůbec budou souhlasit,“ oponoval jsem.

„Takže to zkusíš?“ zeptala se Luna.

„To jsem neřekl.“

„Ale ani jsi neřekl, že to neuděláš.“

Protočil jsem očima, pak jsem se zarazil. Všichni tři na mě hleděli. „Co?“

„No?“ pobídla Luna.

„Zpomalte,“ řekl jsem. „Ikdybych souhlasil – což jsem neudělal – nemám kde začít. Nemůžu se tam koneckonců jen tak ukázat apožádat opřihlašovací formulář.“

„To je snadné,“ prohlásila Luna. „Prostě se obrať na Calderu. Sní jsi pracoval dost často, ne?“

„Nejsme zrovna nejlepší kámoši.“

„Jo, ale necítí ktobě nenávist ani nic takového,“ pravil Variam. „Vlastně tě má celkem ráda.“

„Astačí se zeptat,“ řekla Luna. „Chci říct, co můžeš ztratit?“

Snažil jsem se vymyslet nějakou kloudnou odpověď, žádná mě ale nenapadala. Všichni na mě dál civěli ajá se znějakého podivného důvodu cítil jako vpasti.

„Takže…?“ začala Luna.

„Fajn! Zeptám se.“

Atak jsem se otýden později ocitl před vchodem do sídla dohlížitelů ve Westminsteru.

Hlavní základna dohlížitelů vBritánii stojí vjedné zbočních uliček kousek na jih od Victoria Street. Tato konkrétní část Londýna ve mně vždycky vyvolávala dojem, že je tak plná historie, že se tu stala běžnou – nemůžete ani přejít ulici, aniž byste neminuli něco historicky nebo architektonicky významného. Samotné sídlo se nachází vjedné zvelkých viktoriánských budov, jejíž průčelí zdobí sloupoví, reliéfy asochy nějakých bohyň ataké hrstky fotogeničtějších zvířecích predátorů.

Jako vpřípadě mnoha jiných starých londýnských budov je interiér sídla dohlížitelů mnohem méně působivý než jeho exteriér. Ze stěn se tu loupe barva odstínu kávové plísně aschodiště apodlahy pokrývá onen příšerný typ linolea, který byl velkým hitem vpolovině dvacátého století aznějakého neznámého důvodu stále nezmizel vpropadlišti dějin. Ohlásil jsem se na recepci abylo mi řečeno, abych počkal. Na židlích ustěny seděl další půltucet lidí ažádný nevypadal nadšený ztoho, že tu je. Posadil jsem se apřehodil si nohu přes nohu.

Došlo mi, že je to patrně poprvé, co jsem navštívil sídlo dohlížitelů dobrovolně. Vminulosti jsem byl pokaždé hostem této nebo jiné stanice zdonucení. Nikdy mě oficiálně nezatkli, vpraxi však není velký rozdíl mezi „jste zatčen“ a„dostavíte se aodpovíte nám na otázky, jinak vás donutíme“. Podobné věci mají sklony zabarvovat vzpomínky na určitá místa. Stouto budovou jsem neměl spjaty žádné pozitivní emoce ana rozhovor sCalderou jsem se nijak netěšil. Jedna moje malá, avšak významná část doufala, že mě odmítne adá mi důvod odejít. Po patnácti minutách se objevil učedník aeskortoval mě do patra.

Hned za recepcí se sídlo dohlížitelů změní, stane se mnohem rušnější anaplní ho zvuky alidé. Schodiště achodby jsou úzké aneustále vás míjejí lidé, navíc je vpozadí slyšet hlasité cvakání kláves ahovor. Kdybyste se tu ocitli anetušili, po čem se dívat, vyvolalo by to ve vás dojem, že jste někde na úřadě. Dohlížitelé nenosí uniformy ani zbraně (nepotřebují je), vočích většiny lidí tak vypadají jako obyčejní muži aženy. Když ale víte, po čem se dívat, rozdíly vám neujdou. Dohlížitelé se pohybují jinak než obyčejní lidé; nesou se sjistou podvědomou mocí aarogancí. Dívají se na vás jinak – rychle vás přejedou pohledem azměří si vás jako podezřelého. Nedovolil jsem si viditelně se napnout, ale lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem se tu cítil příjemně. Možná jsem nebyl podezřelý, ale nepatřil jsem sem.

Caldera měla kancelář ve druhém patře. Byla středně velká, dva psací stoly, dva počítače, hromady papírů, Caldera anějaký dohlížitel, kterého jsem neznal. Caldera na mě pohlédla, pak zvedla ruku aobrátila se kmuži. „Vím, co tam stojí,“ říkala. „Tohle není sekce tři.“

„Takže to chceš udělat?“ zeptal se dohlížitel. Byl vysoký, atletický ablonďatý. „Prostě necháš toho chlapa jít?“

„Nemáme vůbec nic, zčeho bychom ho mohli obvinit.“

„Karla nebude mít radost.“

„Nasrat Karle,“ odsekla Caldera. „Pokud toho chlapa tak moc chce, ať se oněho postará sama.“

„Nebo si vybije vztek na nás,“ opáčil muž, pak zvedl ruce, aby zabránil Caldeře odpovědět. „Dobrá, dobrá. Pokusím se ji nějak ukecat.“ Otočil se ana odchodu si mě zvědavě prohlédl.

„Ahoj, Verusi.“ Caldera zapsala něco do počítače, pak si vyprázdnila obrazovku amávnutím mě pozvala blíž. „Posaď se.“

Caldera patří kŘádu hvězdy, dohlížitelské divizi, která prosazuje Svornost anárodní zákony mezi adepty amágy. Je Angličanka, je jí kolem třiceti aje menší aodost těžší než já, je statná apodsaditá.

SCalderou jsem se seznámil před rokem apůl. Londýnem mě pronásledovala banda adeptů, kteří mě chtěli zabít za něco, co jsem udělal ještě jako učedník, aCaldera se ocelou věc zajímala kvůli jejímu napojení na Richarda. Skončilo to špatně prakticky pro všechny dotčené, jediným pozitivním důsledkem, aspoň zmého pohledu, byl pracovní vztah, který jsem si vytvořil sCalderou. Od té doby jsem se sní sešel ještě několikrát, obvykle za podobných (ikdyž méně nebezpečných) okolností – já potřeboval nějakou laskavost nebo informaci aona potřebovala, abych jí něco zjistil věšteckou magií, takže jsme si vypracovali jakousi dohodu, která nám oběma dávala, co jsme chtěli. Čas od času jsme si dokonce zašli na drink. Nikdy jsme však úplně nepřekročili hranici mezi známými apřáteli aabych byl upřímný, byla to pravděpodobně moje vina – nikdy jsem nedokázal úplně zapomenout na to, pro jakou organizaci pracuje.

Pokud jsem se ale opravdu chystal tohle udělat, pak se stím asi budu muset nějak vypořádat.

„Tak jo,“ řekla Caldera poté, co jsme si vyměnili nezbytné zdvořilosti. „Takže se chceš stát oficiální pomocnou silou.“

„Přesně tak.“

„Proč?“

„Jak to myslíš?“

„Není to těžká otázka,“ ujistila mě Caldera. „Proč se knám chceš přidat?“

„Sláva avzrušení?“

Caldera se na mě zadívala.

„No, už jsme spolu několikrát pracovali avždycky to víceméně vyšlo, ne? Prostě mě napadlo, že by to možná stálo za zkoušku.“

„No, jo,“ řekla Caldera. „Spolupracovali jsme, ale jenom proto, že jsi potřeboval pomoc.“

„Hej,“ bránil jsem se. „Co vdubnu? Vmaléru byla Anne, ne já.“

„Aty jsi neuposlechl žádný zrozkazů, který jsem ti dala.“

„Byly tu polehčující okolnosti?“

Caldera na mě upřela přísný pohled.

„Dobrá, dobrá,“ uznal jsem. „Vím, že došlo kjistým třenicím, rád bych ale napravil svůj vztah sRadou atohle mi připadalo jako dobrý začátek. Navíc jsem dobrý věštec avím, že těch se vám nedostává.“

„Nejde oto, jestli jsi dobrý věštec,“ namítla Caldera. „Být oficiálním asistentem je něco jiného než pracovat na volné noze. Musíš projít bezpečnostní prověrkou.“

„Dobrá, jak to mám udělat?“

„Nemusíš dělat vůbec nic. Prostě tě prověří.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Tvoje prověrka je hotová.“

„To bylo rychlé.“

„Asi ti to nedochází,“ řekla Caldera. „Bezpečnostní prověrky Rady platí dva roky. Neprověřili tě proto, že jsi mi zavolal. Oni tě prověřili už dřív, protože tě tak jako tak vyšetřovali.“

„Kvůli čemu?“

„Opravdu ti na to mám odpovědět?“

„Jsem prostě zvědavý, jaké obvinění proti mně vznesli?“

„No, zaprvé jsi jedním ze tří lidí odpovědných za zničení Nočních přízraků předloni vlétě.“

To mi vymazalo úsměv ztváře. „Dobrá,“ uznal jsem. „Pokud vím, tak vtomto případě porušili zákony členové Nočních přízraků, ne já.“

„Aty atví společníci jste byli zapleteni do zmizení učedníků kolem White Stone.“

„Ale no tak. Vtu dobu jsem pracoval pro Radu. Je to ve složce. Abyl jsem to já, kdo zjistil, co se stěmi učedníky stalo.“

„Pak tu byla vloupání do…“

„Fajn, koukni, už jsem vysvětlil, že to nebyla moje vina. Anabídl jsem pomoc; ty jsi koneckonců nebyla…“

„Apak jsou tu úmrtí Griffa aBelthase před třemi lety,“ dodala Caldera.

Sklapl jsem.

„Neospravedlníš se?“ zeptala se Caldera.

„Žádného znich jsem nezabil,“ prohlásil jsem vyrovnaně.

Caldera mě sledovala, záměrně nenuceně, ajá si všiml, že ode mě po celou dobu, co jsem mluvil, neodtrhla oči. Poldové umí velmi dobře odhalit lež ajá měl pocit, že mě Caldera při zodpovídání této otázky soustředěně pozoruje. Tak úplně jsem nelhal. Technicky vzato jsem žádného znich nezabil; když po vás někdo jde avy ho zavedete do tygří klece, zjistého úhlu pohledu ho taky zabijí tygři.

Bohužel pro mě byli Griff aBelthas světlí mágové abyli zadobře sRadou. Rada možná umí přimhouřit oko nad interními půtkami temných mágů aopravdu ji moc nezajímá, co se děje sadepty asirotky, to ale rozhodně neplatí, když se oběťmi stanou mágové Rady. Ajako by to nestačilo, Griff aBelthas pracovali pro člena Juniorské rady jménem Levistus. Když jsem je zabil (atím zhatil jeho rozdělané plány), ocitl jsem se na jeho černé listě. Levistus po mně nešel osobně – to nebyl jeho styl – od té chvíle však využil každé příležitosti ktomu, aby mi byrokraticky co nejvíc znepříjemnil život, někdy přímo smrtícím způsobem.

Moje minulost sLevistem byla jedním zdůvodů, proč jsem se tu necítil příjemně. Logicky jsem věděl, že když se budu držet od dohlížitelů dál, nijak tím Levistovi neztížím jeho snahu dostat mě – kdyby mě chtěl skutečně zničit, udělal by to, ať už bych byl kdekoli – přesto se mi nelíbila představa, že bych se kněmu měl přiblížit víc, než bylo nezbytně nutné.

Zároveň jsem však věděl, že Luna má pravdu. Až příliš dlouho jsme jenom reagovali na Richardovo počínání, sbírali jsme útržky informací ačekali, až něco podnikne. Netušil jsem, jak ho porazíme, ale věděl jsem, že musíme udělat něco. Snažit se udělat si víc přátel mezi dohlížiteli byl aspoň začátek.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Vyložme karty na stůl. Říkáš, že mě nechceš?“

„Ne,“ odvětila Caldera.

Odmlčel jsem se. „Ne, nechceš mě, nebo ne, chceš mě?“

„Víš, kdo při prověrkách vynáší konečná rozhodnutí?“ zeptala se Caldera.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Potom, co jsi mi minulý týden zavolal, jsem sepsala tvoji žádost ostatus asistenta aposlala ji na osobní,“ pravila Caldera. „Odtamtud ji přeposlali dohlížitelům, kteří měli na starost tvoje případy. Ti ale dělají na tuctu jiných případů aneměli čas znovu otevřít ty tvoje, proto ji přeposlali Rainovi. ARain ji přeposlal mně.“

Snažil jsem se neztratit nit. „Takže…?“

Caldera se na mě zadívala. „Takže právě teď existuje jedna jediná osoba, která má za úkol rozhodnout, jestli tě přijmeme, nebo ne. Já.“

„Ach. Znamená to ano, nebo ne?“

„Takže bylo to ano, nebo ne?“ zeptala se Luna.

Byli jsme vtělocvičně vIslingtonu, kterou využíváme ktréninku. Luna byla ve cvičebním, vbílém triku avteplácích, ana hlavě měla položenou knihu. Já byl oblečený podobně, jen místo knihy jsem držel zbraň: jednoduchou, ale funkčně vypadající katanu.

„Neřekla ne,“ odpověděl jsem. Vykročil jsem vpřed, sevřel katanu oběma rukama azacílil Luně na hlavu. Zaútočil jsem jen sedmdesátiprocentní rychlostí azbraň natočil tak, abych ji zasáhl plochou stranou čepele, ne ostřím. Kůži by zásah nerozsekl, ale bolel by. Luna ustoupila vzad, držela se vzpřímeně apohyby měla plynulé, aby kniha nespadla. Následoval jsem ji apokračoval vútoku.

„Takže řekla ano?“ ptala se Luna. Lehce upravila svůj postoj na žíněnkách adržela se právě tak daleko, abych musel vyrazit vpřed, pokud bych se chtěl ocitnout vdosahu.

Vedl jsem pár dalších úderů na její hlavu, Luna se držela zdosahu. „To vlastně taky neřekla.“

„Tak co vlastně řekla?“

Připravil jsem se udělat další krok, pak jsem ho ale změnil vpodřep avýpad audeřil ve výšce pasu. Luna se ocitla na ráně amusela ji napříč vykrýt rukou, plochá strana čepele ji tak pleskla do dlaně. Při výpadu jsem se ocitl vdosahu, musela tak následně zablokovat dvě bodnutí, než se jí opět podařilo uniknout. „Na seznam potvrzených se nedostanu,“ řekl jsem apohlédl na čepel. Její barva se změnila. „Aspoň ne hned.“

„To zní jako ne.“

„Tak trochu.“ Znovu jsem vyrazil vpřed azahájil sérii útoků, odměřených avyrovnaných, přičemž jsem jí střídavě útočil na pas, rameno astehno ajeden útok přecházel vdruhý. Luna musela výpady blokovat avykrývat rukou. Nesměla se však pohybovat příliš prudce, aby neshodila knihu. „Nabídla nám členství na zkoušku. Znamená to, že oficiálně sice pomocnou silou nebudu, na zkušební dobu se mi ale dostane stejného zacházení, pokud bude moct na všechno dohlížet.“

„Takže je to test?“

„Vlastně jo. Budu dělat přesně to, co má asistent dohlížitele dělat, jenom ne oficiálně.“

„Tak jak…?“

Změnil jsem vzorec útoků asekl Luně mečem po obličeji. Musela uskočit vzad ainstinktivně zvedla obě ruce, zablokovala tak čepel shlasitým plesk. Kniha se zakymácela aona ji musela během rychlého ústupu chytit rukou. Zastavil jsem se, abych prohlédl čepel. Vmístě, kde se jí Luna dotkla, zůstala na kovu světlá skvrna. „Trochu jí uniklo.“

„Ale no tak,“ postěžovala si Luna. „Tohle by ti nezpůsobilo ani krvácení znosu.“

Mlha, která okolo Luny víří, je zhmotněním jejího prokletí, magie nahodilosti, askutečnost, že Luniny čáry jsou aplikací její kletby, ane důsledkem jejích vlastních schopností, je důvodem, proč je klasifikována jako adept, ane mág. Lunina kletba, která je velice špatně rozpoznatelná, pro normální zrak je neviditelná aimagickým zrakem se dá jen obtížně spatřit, přináší jí štěstí asmůlu všemu, čeho se mlha dotkne. „Smůla“ vmalých dávkách znamená třeba škobrtnutí nebo ulomený nehet, ve vysokých však může způsobit cokoli, od toho, že vám na hlavu spadne dům, až po to, že se ve vašem sousedství rozhodne ukojit své pudy masový vrah. Navíc se jedná okumulativní efekt, takže čím víc jí zachytíte, tím horší to bude.

Tohle bylo jednoduché cvičení: Luna se musela vyhýbat meči, aniž by se ho dotkla svojí kletbou. Meč byl prostým ohniskem, které viditelně reagovalo na magii. Kdysi dávno by stačil jediný Lunin dotyk acelá čepel by během několika vteřin zbělela, jenže Luna vynaložila spoustu času aúsilí na to, aby se naučila své prokletí ovládat, nyní se tak mohla věcí dotýkat idéle než vteřinu, aniž by na nich ulpěla smrtící mlha – což stačilo na jejich odstrčení. Hrajeme tu hru už asi šest měsíců aLuna se vní stala opravdu dobrou, proto spolu nyní navíc vedeme konverzaci ana hlavě má knihu – musel jsem navýšit náročnost.

Podařilo se mi otřást jejím soustředěním, ikdyž ne moc. „Mluv dál,“ vybídl jsem ji aopět se výhrůžně pohnul vpřed. „Apusť tu knihu.“

Luna protočila očima, poslechla aucouvla do bezpečné vzdálenosti. „Takže jak dlouho bude ta zkušební doba trvat?“

„To Caldera neřekla.“ Znovu jsem zacílil Luně na oči, ale tentokrát byla připravena. Čepel ji pleskla do ruky ani ne třicet centimetrů od obličeje. „Ale hádám, že dokud nerozhodne.“

„Takže ji nesmíš namíchnout kdovíkolik týdnů, než dospěje kzávěru, že ti může důvěřovat?“

„Nečekejme zázraky.“

Pokračovali jsme ve hře dalších pět minut, znovu už se mi však nepodařilo Luninu koncentraci zlomit. „Dobrá,“ řekl jsem nakonec asklonil meč. „Volný boj.“

Luna rázem ožila, nechala knihu sklouznout do ruky azamířila ke své brašně. Když se vrátila, vjedné ruce držela krátký meč ave druhé magickou hůlku barvy slonové kosti. „Připravena?“ zeptal jsem se.

Luna zaujala postoj. „Připravena.“

Zaútočil jsem, sekl našikmo dolů atentokrát jsem nepoužil plochou stranu čepele. Luna couvla ajá ji pronásledoval.

Kvůli této konkrétní části výcviku používáme prázdnou tělocvičnu. Loni někdo jeden zmých zápasů sLunou viděl amyslel si, že se ji snažím zavraždit, což vedlo kvelmi trapnému rozhovoru sdvojicí policistů. Luně připadala celá věc kpopukání, ale právě ztoho důvodu vedu naše hodiny vtělocvičně vlastněné Radou.

Zrovna teď jsme tu byli sami, což bylo jen dobře. Mám delší paže než Luna, což mi spolu světší délkou mojí zbraně umožňuje dotírat na ni atlačit ji zpátky. Luna se se soustředěným výrazem bránila mým útokům, před většinou ustupovala aobčas nějaký skovovým břinknutím odrazila. Zpohledu diváka by to patrně vypadalo, že Lunin život je vohrožení… jenže když jde omagii, dojmy mohou být zavádějící. Luna vžádném vážném nebezpečí nebyla. Kvůli její kletbě je těžké ublížit jí iza nejlepších okolností, aačkoli jsem se snažil proniknout její obranou, nesnažil jsem se ji seknout. Díky věštění snadno poznám, kdy má útok šanci zasáhnout cíl, apůlvteřinové varování víc než stačí na to, abych výpad zastavil.

Ve skutečnosti jsem byl vnebezpečí já. Lunina kletba je pevně svázaná sjejími pocity ainstinkty. Naučila se ji po většinu času vědomě ovládat, pokud ovšem nabyde dojmu, že je skutečně vohrožení, dá jí volný průchod. Jenže kdybych ji neohrožoval, nedonutil ji bojovat stím, nedostalo by se jí praxe potřebné ktomu, aby udržela své prokletí pod kontrolou ve chvíli, kdy to bude nutně potřebovat. Podstupoval jsem tak velké riziko, poněvadž jsem musel na Lunu tlačit, abych ji donutil zapracovat na sobě, ale ne zase natolik, aby se to obrátilo proti mně.

Jedinými zvuky vprázdné tělocvičně byly třeskání kovu okov adusot bosých nohou na žíněnkách. Obvykle měla Luna problém udržet si mě při našich soubojích od těla, tentokrát jsem však ke svému překvapení zjistil, že se drží. Nemohla mi sice útok oplatit, ale dokud ustupovala, dařilo se jí moje útoky odrážet. Všechny souboje, kterými si prošla, ji toho opravdu hodně naučily.

Samozřejmě jsem se nesnažil ji přímo praštit. Existuje velký rozdíl mezi cvičným soubojem askutečným bojem ajá ji nechtěl zatlačit až moc do úzkých.

Jenže kdybych na ni při výcviku netlačil, žádnou laskavost bych jí tím neprokázal.

Jdu na to.

Zaútočil jsem plnou rychlostí apoprvé se skutečně zabijáckým úmyslem. Místo abych si vybral budoucnost, ve které jsem pouze skoro pronikl Luninou obranou, zvolil jsem jednu, kde utržila zásah. Luna vytřeštila oči, když první výpad prosvištěl kolem, auskočila. Druhý úder vykryla atřetímu se vyhnula – azakopla. Vokamžiku, kdy ztratila rovnováhu, jsem seknutí obrátil azacílil jí na krk.

Magickým zrakem jsem spatřil, jak hůlka vLunině ruce ožila. Vystřelil zní bič ze stříbřité mlhy ajá na okamžik ve všech budoucnostech viděl pouze to, jak mlha proniká do mého těla, zatímco můj meč rozsekává Luninu kůži.

Upustil jsem meč, zanechal útoku avrhl se do kotoulu. Po dopadu na žíněnku jsem uslyšel zalapání po dechu ažuch – aticho.

Vyskočil jsem na nohy anajednou se mi udělalo zle, byl jsem si totiž jistý, že jsem právě udělal strašlivou chybu. Luna upustila svůj meč aruku si tiskla ze strany na krk amně se na chvíli převrátil žaludek… apotom ruku odtáhla. Kůže byla zrudlá, ale neporušená.

Na vteřinu jsem zavřel oči anadechl se. Příliš blízko.

„Páni,“ řekla Luna. Oči měla trochu vykulené. „Tak to bylo intenzivní.“

Neodpověděl jsem. Prohlédl jsem se, nevšiml jsem si však, že by se na mě nalepilo něco ze smrtící šedé aury; vtom nejzazším okamžiku jsme oba zastavili svůj útok. „Pro dnešek jsme skončili. Sejdeme se nahoře na střeše.“

„Tohle nefunguje,“ řekl jsem Luně odvacet minut později.

Na střeše tělocvičny bylo chladno, ale ne mrazivé, vzduch byl tak akorát studený, abychom necítili špičky uší anosu. Tělocvična stála kousek od ulice, což znamenalo, že jsme neviděli žádná auta ani silnice, měli jsme ovšem zajímavý výhled na budovy okolo. Ze štěrkových střech čněly antény akomíny jako nějaký městský les apo levici jsme měli pár střešních zahrad, zeleň na pozadí cihel abetonu. Třicet metrů daleko si dva mladí muži voblecích živě povídali na balkóně apo straně se na zábradlí omývala kočka. Vítr, který mi čechral vlasy, páchl po výfukových plynech, nad budovami na jihu se odpolední slunce odráželo od mrakodrapů vCity avysoko nad tím vším visely na jasně modrém nebi chomáčky mračen. Jen další zimní den vLondýně.

„Okamžik,“ řekla Luna. „Nebudeme zase rozebírat, jak je pro mě nebezpečné studovat bojová umění, že ne? Protože jsi souhlasil…“

„Oto nejde. Já si prostě nemyslím, že hodiny, které ti dávám, stačí.“

To donutilo Lunu zaváhat. Vánek jí hodil vlasy do obličeje aona si je maně odhrnula. „Ale mně se líbí.“

„Líbí se ti ty nebezpečné části,“ opáčil jsem suše. „Ještě kousíček adopadlo by to fakt špatně.“

„Můžu se líp ovládat…“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tvoje sebeovládání je dobré. Není dokonalé, ale je dobré. Problém jsem já, ne ty. Už nějakou dobu tě učím jenom nepřímo. Neučím tě, jak máš používat svoji magii, prostě ti předložím nějaký problém apožádám tě, abys našla řešení.“

„Myslela jsem, že pro nás jiný způsob neexistuje?“ namítla Luna. „Ty se koneckonců nemůžeš naučit magii nahodilosti.“

Luna zaváhala. „Takže jsem pořád tvoje učednice?“

Překvapeně jsem na ni pohlédl. „Ovšem.“

„Ach.“ Luna se trochu uvolnila. „Dobře.“

„Počkat, ty sis myslela, že jde otohle?“

„No, napadlo mě…“