Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

TJ KLUNE

Dům v blankytně modrém moři

Někde za mořem

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

série Green Creek

Vlčí píseň

Havraní píseň

Ravensong © 2019 by TJ Klune

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Red Nose Studio

ISBN epub 978-80-7594-570-9

ISBN mobi 978-80-7594-571-6

www.conqueer.cz

www.fantomprint.cz

O Havraní písni

Gordo Livingstone nikdy nezapomněl na lekce, které se mu vryly do kůže. Po zradě smečky, která ho opustila, se zatvrdil, útěchu našel v garáži ve svém horském městečku a přísahal, že už se nikdy nenechá zavléct do záležitostí vlků.

Mělo to stačit.

Stačilo, dokud se vlci nevrátili a spolu s nimi i Mark Bennett. Nakonec se jako smečka společně postavili netvorovi… a zvítězili.

Nyní, o rok později, je Gordo opět čarodějem Bennettovy smečky. V Green Creeku zavládl po smrti Richarda Collinse klid a Gordo se stále ze všech sil snaží ignorovat Marka a píseň, která vyje mezi nimi.

Jenže se jim krátí čas. Něco se blíží. A tentokrát to přichází zevnitř.

Některá pouta, ať už jakkoli silná, mají být zlomena.

Pro ty, kdo slyší písně vlků, poslouchejte dobře: vaše smečka vás volá domů.

„Proroku!“ dím, „čárných zraků! —

Věštče, ďáble nebo ptáku! —

Satan slal tě, či Bouř z mraků

štvala tě se vztekajíc

bídného, však duše chladné,

v okouzlené kraje zrádné,

k tomu krbu, Strach kde vládne,

rci mi pravdu a nic víc —

Jest v Gilead balzám těchy? —

Rci — jen to rci a víc nic!“

Načež Havran: „Nikdy víc!“

Edgar Allan Poe, „Havran“

(přel. Jaroslav Vrchlický)

sliby

„Odjíždíme,“ řekl alfa.

Ox stál u dveří a připadal mi menší než kdy dřív. Kůži pod očima měl jakoby zhmožděnou.

Tohle neskončí dobře. Útoky ze zálohy nikdy nekončily dobře.

„Cože?“ zeptal se Ox a lehce přimhouřil oči. „Kdy?“

„Zítra.“

„Víš, že ještě nemůžu odjet,“ řekl Ox. A já se dotkl havrana na svém předloktí, cítil třepot křídel, pulzování magie. Pálila. „Za dva týdny mám schůzku s máminým právníkem kvůli její poslední vůli. Je tu dům a…“

„Ty ne, Oxi,“ řekl Joe Bennett usazený za otcovým stolem. Z Thomase Bennetta nezbylo nic než popel.

Poznal jsem okamžik, kdy jeho slova zapustila kořeny. Bylo to divoké a brutální, zrada už tak zlomeného srdce.

„A ani máma. A Mark.“

Carter a Kelly Bennettovi se neklidně ošili, stáli bok po boku nedaleko Joea. Nepatřil jsem ke smečce, už dlouho, předlouho ne, přesto jsem cítil tlumené tepání hněvu, který jimi koloval. Nezlobili se ale na Joea. Ani na Oxe. Na nikoho tady v místnosti. V krvi měli touhu po pomstě, potřebu trhat drápy i zuby. Už té představě úplně propadli.

Já ovšem taky. Ox to jenom ještě nevěděl.

„Takže jenom ty,“ řekl Ox. „A Carter. Kelly.“

„A Gordo.“

A teď to zjistil. Nepodíval se na mě. Klidně mohli být v místnosti sami. „A Gordo. Kam jedete?“

„Udělat správnou věc.“

„Na tomhle není nic správného,“ odmítl Ox rázně. „Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Říkám ti o tom teď,“ pravil a, ach, Joe. Přece musel vědět, že tohle…

„Protože to je ta správná… Kam jedete?“

„Půjdeme po Richardovi.“

Kdysi dávno, když byl Ox ještě kluk, se jeho podělaný táta zdekoval kdovíkam a ani se za ním neohlédl. Trvalo týdny, než Ox zvedl telefon a zavolal mi, ale udělal to. Mluvil pomalu, já ale slyšel v každém jeho slově bolest, když mi přiznal, že se jim nevede dobře, že vídá dopisy z banky, ve kterých stojí, že jim vezmou dům na dobře známé polní cestě, kde s mámou žili.

Mohl bys mi dát práci? Jde o to, že fakt potřebujem peníze a já nemůžu dovolit, aby přišla o dům. Nic jiného nám nezbylo. Budu se snažit, Gordo. Odvedu dobrou práci a budu pro tebe dělat navždycky. Stejně by se to nakonec stalo a nemůžem to udělat hned? Nemůžem hned? Omlouvám se. Prostě to potřebuju udělat hned, protože musím být chlap hned teď.

Tak zněl ztracený kluk.

A teď byl ten ztracený kluk zpátky, přímo tady přede mnou. Jasně, vyrostl, jeho matka ale byla v zemi, jeho alfa byl jen kouřem ve hvězdách a jeho druh, zrovna kurva on, mu zarýval drápy do hrudi a kroutil, kroutil, kroutil.

Nezastavil jsem to. Na to už bylo příliš pozdě. Pro nás všechny.

„Proč?“ zeptal se Ox a hlas se mu přímo uprostřed zlomil.

Proč, proč, proč.

Protože Thomas byl mrtvý.

Protože nám něco vzali.

Protože přišli do Green Creeku, Richard Collins a jeho omegové, fialové oči ve tmě, a s vrčením se postavili padlému králi.

Udělal jsem, co jsem mohl.

Nestačilo to.

Byl tu kluk, malý kluk, kterému ještě nebylo ani osmnáct a už nesl tíhu otcova odkazu, a monstrum z jeho dětství se stalo skutečností. Jeho oči hořely rudě a znal jenom pomstu. Pulzovala jeho bratry v nekonečném koloběhu a přiživovala jejich hněv. Z malého prince se stal zuřivý král a potřeboval moji pomoc.

Elizabeth Bennettová mlčela a všechno to dovolila. Oněmělá královna s dekou přes ramena sledovala, jak se před ní odehrává tahle zatracená tragédie. Nebyl jsem si jistý, jestli tu duchem vůbec je.

A Mark, on…

Ne. On ne. Ne teď.

Minulost byla minulostí, byla minulostí.

Hádali se, cenili zuby a vrčeli na sebe. Tam a zpátky, napadali jeden druhého, až před námi oba krváceli. Chápal jsem Oxe. Jeho strach ze ztráty blízkých. Z odpovědnosti, o kterou nikdo nikdy nežádal. Ze slov, která nikdo nechce slyšet.

Chápal jsem Joea. Nechtěl jsem, ale chápal jsem ho.

Myslíme si, že to byl tvůj otec, Gordo, zašeptal Osmond. Myslíme si, že Robert Livingstone našel cestu zpátky k magii a prolomil bariéry, které Richarda Collinse věznily.

Ano. Měl jsem dojem, že Joea chápu nejlíp ze všech.

„Nemůžeš rozdělit smečku,“ řekl Ox a, Ježíši, on prosil. „Ne teď. Joe, jsi zatracený alfa. Potřebují tě tady. Všichni. Společně. Opravdu si myslíš, že budou souhlasit…“

„Oznámil jsem jim to už před několika dny,“ řekl Joe. A pak sebou trhl. „Do prdele.“

Zavřel jsem oči.

Bylo to takhle:

„Jsou to sračky, Gordo.“

„Jo.“

„Přesto to uděláš.“

„Někdo musí dohlédnout na to, aby se nenechal zabít.“

„A ten někdo jsi ty. Protože patříš ke smečce.“

„Vypadá to tak.“

„Z vlastní vůle?“

„Myslím, že jo.“

Samozřejmě to nebylo tak jednoduché. To nikdy.

A:

„Plánujete zabíjet. To ti nevadí?“

„Na tomhle mi vadí všecko, Oxi. Ale Joe má pravdu. Nemůžeme dovolit, aby to potkalo někoho dalšího. Richard chtěl Thomase, ale jak dlouho potrvá, než napadne jinou smečku prostě proto, aby se stal alfou? Jak dlouho potrvá, než nabere nové stoupence a ve větším počtu než posledně? Jeho stopa už teď chladne. Musíme to skončit, dokud máme šanci. Kvůli všem. Jde o pomstu, čistě a jednoduše, naše pohnutky jsou ale dobré.“

Uvažoval jsem, jestli vlastním lžím věřím.

Nakonec:

„Měl by sis s ním promluvit. Než odejdeš.“

„S Joem?“

„S Markem.“

„Oxi.“

„Co když se nevrátíš? Opravdu chceš, aby věřil, že ho nemáš rád? Protože to je na hovno, chlape. Znáš mě. Někdy ale zapomínáš, že i já znám tebe a stejně dobře. Možná líp.“

K čertu s ním.

Stála v kuchyni Bennettovic domu a hleděla z okna. Ruce na pultě zatínala v pěst. Ramena měla napjatá a žal ji halil jako rubáš. Celé roky jsem nechtěl mít s vlky co do činění, pořád ve mně ale vzbuzovala úctu. Byla královna, ať už chtěla, nebo ne.

„Gordo,“ řekla Elizabeth, aniž by se otočila. Přemítal jsem, jestli se snaží zachytit vlčí písně, které já už hodně dlouho nevnímal. „Jak je mu?“

„Zlobí se.“

„To se dalo čekat.“

„Opravdu?“

„Asi,“ řekla tiše. „Ale ty a já jsme starší. Možná ne moudřejší, ale starší. Tolik jsme toho zažili, tolik viděli, že tohle je jenom… další věc. Ox je kluk. Chránili jsme ho, jak jen to šlo. Ale…“

„Všecko je to vaše vina,“ vyhrkl jsem dřív, než jsem se mohl zastavit. Mrskl jsem těmi slovy jako granátem a ten jí vybuchl u nohou. „Kdybyste se nevrátili, kdybyste ho do toho nezatáhli, pořád by…“

„Omlouvám se za to, co jsme ti udělali,“ přerušila mě a já se zajíkl. „Za to, co udělal tvůj otec. On byl… Nebylo to fér. Žádné dítě by nikdy nemělo projít tím, čím sis prošel ty.“

„A přesto jste neudělali nic, abyste to zastavili,“ odsekl jsem hořce. „Ty a Thomas a Abel. Moje matka. Nikdo z vás. Zajímalo vás jenom to, co pro vás budu moct udělat, ne co to udělá se mnou. Bylo vám ukradené, co mi otec provedl. A pak jste se sebrali a zmizeli…“

„Přerušil jsi pouta se smečkou.“

„Nejjednodušší rozhodnutí v mém životě.“

„Slyším, když lžeš, Gordo. Tvoje magie nedokáže zamaskovat tvůj srdeční tep. Ne vždycky. Ne když na tom nejvíc záleží.“

„Zkurvení vlkodlaci.“ Pak: „Bylo mi dvanáct, když ze mě udělali čaroděje Bennettovy smečky. Matka byla mrtvá. Otec zmizel. Přesto ke mně Abel napřáhl ruku a já řekl ano jenom proto, že jsem nevěděl, s čím vlastně souhlasím. Protože jsem nechtěl být sám. Bál jsem se a…“

„Neudělal jsi to pro Abela.“

Přimhouřil jsem oči. „O čem to k čertu mluvíš?“

Konečně se otočila a zadívala se na mě. Pořád byla zabalená do deky. V jednu chvíli si stáhla blond vlasy do culíku, několik pramenů se z něj však vysmeklo a teď jí visely podél tváře. Její oči byly modré, pak oranžové, pak zase modré, tlumeně poblikávaly. Téměř každého, kdo by ji právě teď viděl, by napadlo, že Elizabeth Bennettová je slabá a křehká, já ale věděl, že to není pravda. Byla zahnaná do kouta, na to nejnebezpečnější místo, kde se predátor může ocitnout. „Nebylo to pro Abela.“

Ach. Takže to chtěla sehrát takhle. „Splnil jsem svoji povinnost.“

„Tvůj otec…“

„Můj otec se přestal ovládat, když mu vzali jeho ukotvení. Můj otec se spojil s…“

„Všichni jsme sehráli svoji roli,“ přerušila mě opět Elizabeth. „Každý z nás. Udělali jsme chyby. Byli jsme mladí a bláhoví a tak strašlivě rozzuření nad tím, co všechno nám vzali. Abel tehdy udělal, co považoval za správné. Thomas taky. Já dělám to, co považuju za správné, teď.“

„A přesto ses ani nepokusila svým synům vzepřít. Zabránit jim v tom udělat stejné chyby jako my. Tam v pokoji ses převrátila na záda jako obyčejný pes.“

Nedala se vyprovokovat. Místo toho řekla: „A ty snad ne?“

Kurva. „Proč?“

„Proč co, Gordo? Musíš být konkrétnější.“

„Proč je necháváš jít?“

„Protože i my kdysi byli mladí a pošetilí a strašlivě rozzuření. A ta zuřivost se teď přenesla na ně.“ Povzdychla si. „Zažil jsi to. Prošel sis tím. Stalo se to už jednou. A teď se to děje znovu. Věřím, že jim pomůžeš vyhnout se stejným chybám, jaké jsme udělali my.“

„Nepatřím ke smečce.“

„Ne,“ souhlasila a opravdu to nemělo tak moc bolet. „Ale byla to tvoje volba. Stejně jako my jsme teď tady kvůli našim volbám. Možná máš pravdu. Kdybychom se nevrátili, možná by Ox byl…“

„Člověk?“

Oči se jí znovu zablýskly. „Thomas…“

Odfrkl jsem si. „Neřekl mi ani hovno. Ale mám oči. Co na něm je?“

„Já nevím,“ přiznala. „Nejsem si jistá, jestli to věděl Thomas. Ne přesně. Ale Ox je… zvláštní. Jiný. Nevidí to. A nejspíš potrvá ještě hodně dlouho, než si to uvědomí. Nevím, jestli je to magie nebo něco víc. Není jako my. Není jako ty. Ale není ani člověk. Ne úplně. Myslím, že je víc. Než všichni ostatní.“

„Musíte ho ochránit. Zesílil jsem magické ochrany, jak nejlíp jsem uměl, ale musíte…“

„Patří ke smečce, Gordo. Není nic, co bych pro smečku neudělala. To si určitě pamatuješ.“

„Dělal jsem to pro Abela. A pak pro Thomase.“

„Lži,“ řekla a naklonila hlavu na stranu. „Ale ty jim skoro věříš.“

Ucouvl jsem o krok. „Musím…“

„Proč to nedokážeš říct?“

„Není co říct.“

„Miloval tě,“ řekla a já k ní ještě nikdy necítil takovou nenávist. „Vším, co měl. Tak už to u vlků chodí. Zpíváme a zpíváme a zpíváme, dokud někdo neuslyší naši píseň. A ty jsi slyšel. Slyšel jsi ji. Nedělal jsi to pro Abela ani pro Thomase, Gordo. Bylo ti dvanáct, ale věděl jsi to. Patřil jsi ke smečce.“

„K čertu s tebou,“ řekl jsem chraplavě.

„Já vím,“ odvětila ne nelaskavě. „Někdy chceme nejmíň slyšet to, co potřebujeme slyšet nejvíc. Milovala jsem svého manžela, Gordo. Budu ho milovat navěky. A on to věděl. I na samotném konci, když Richard…“ Dech se jí zadrhl v hrdle. Zavrtěla hlavou. „I tehdy. Věděl to. A bude se mi po něm stýskat každý den, dokud se zase neocitnu po jeho boku, nepodívám se do jeho tváře, do jeho krásné tváře, a nepovím mu, jak moc se zlobím. Jak je hloupý. Jak nádherné je zase ho vidět a může, prosím, vyslovit moje jméno?“ Oči jí zaplavily slzy, ale nepřetekly. „Trpím, Gordo. Nevím, jestli mě tahle bolest někdy opustí. Ale on to věděl.“

„Není to stejné.“

„Jenom proto, že to nechceš připustit. Miloval tě. Dal ti svého vlka. A ty jsi mu ho vrátil.“

„Rozhodl se. A já taky. Nechtěl jsem tu věc. Nechtěl jsem s vámi mít nic společného. S ním.“

„Ty. Lžeš.“

„Co ode mě chceš?“ zeptal jsem se a můj hlas byl plný hněvu. „Co bys mohla do pekla chtít?“

„Thomas to věděl,“ zopakovala. „I na prahu smrti. Protože jsem mu to řekla. Protože jsem mu to znovu a znovu dokazovala. Ve svém životě lituju spousty věcí. Nikdy ale nebudu litovat Thomase Bennetta.“

Vykročila ke mně, pomalu, ale jistě. Neucukl jsem, i když mi položila ruku na rameno a pevně stiskla. „Ráno odjíždíte. Ať toho nelituješ, Gordo. Protože jestli zůstanou některá slova nevyslovena, budou tě pronásledovat po zbytek tvých dnů.“

Protáhla se kolem mě. Než však opustila kuchyň, řekla: „Prosím, postarej se o mé syny. Svěřuju ti je, Gordo. Pokud zjistím, že jsi moji důvěru zklamal nebo že jsi stál nečinně stranou, zatímco oni čelili tomu netvorovi, nebude existovat místo, kde by ses přede mnou mohl schovat. Roztrhám tě na kusy a jen s minimální lítostí.“

Pak odešla.

Stál na verandě, ruce sepnuté za zády, a hleděl do dálky. Kdysi dávno býval chlapcem s hezkýma očima, modrýma jako led, bratrem budoucího krále. Teď z něj byl muž, vytvrzený hrubostí světa. Jeho bratr byl mrtvý. Jeho alfa odcházel. Ve vzduchu byla krev, ve větru smrt.

Mark Bennett řekl: „Je v pořádku?“

Ovšemže o mně věděl. Vlci vždycky věděli. Hlavně když šlo o jejich… „Ne.“

„A ty?“

„Ne.“

Neotočil se. Jeho vyholená hlava se v osvětlení verandy slabě leskla. Zhluboka se nadechl, jeho statná ramena se zvedla a klesla. Svrběla mě kůže na dlaních. „Je to zvláštní, nemyslíš?“

Enigmatický jako vždycky, sráč jeden. „Co?“

„Kdysi jsi odešel. A teď odcházíš zas.“

Naježil jsem se. „Tys mě opustil jako první.“

„A vracel jsem se tak často, jak jen jsem mohl.“

„Nestačilo to.“ Jenže to nebyla tak úplně pravda, že ne? Ani zdaleka. Přestože byla moje matka dávno mrtvá, do uší mi stále kapal její jed: můžou za to vlci, vlci všecko vzali, vždycky všecko berou, protože to mají v povaze. Lhali, tvrdila mi. Vždycky lžou.

Nechal to být. „Já vím.“

„Tohle není – nesnažím se nic vyprovokovat.“

Slyšel jsem v jeho hlase úsměv. „Ty nikdy.“

„Marku.“

„Gordo.“

„Naser si.“

Konečně se otočil, pořád stejně pohledný jako v den, kdy jsem ho poznal, ačkoli jsem byl tehdy dítě a nevěděl jsem, co to znamená. Byl velký a silný a jeho oči byly ledově modré jako vždy, chytré a vševědoucí. Nepochyboval jsem o tom, že cítí hněv a zoufalství, které ve mně vířily, třebaže jsem se je pokoušel vší silou skrýt. Pouta mezi námi byla zlomená, a to už hodně dlouho, ale pořád tu něco bylo, ať už jsem se to snažil pohřbít sebevíc.

Promnul si rukou obličej a prsty mu zmizely v plnovousu. Vzpomněl jsem si na to, jak si ho nechával narůst poprvé. Bylo mu sedmnáct, vypadal vypelichaně a já si z něho kvůli tomu donekonečna tropil legraci. Bodlo mě v hrudi, už jsem na to ale byl zvyklý. Nic to neznamenalo. Už ne.

Skoro jsem přesvědčil sám sebe.

Nechal ruku klesnout a řekl: „Dávej na sebe pozor, dobře?“ Věnoval mi křehký úsměv, pak zamířil ke dveřím Bennettovic domu.

A já ho plánoval nechat jít. Plánoval jsem nechat ho jednoduše projít kolem. Tím by to skončilo. Znovu bych ho viděl až… až. On zůstává a já odcházím, výměna rolí.

Plánoval jsem ho nechat jít, protože by to tak bylo jednodušší. Kvůli dnům budoucím.

Jenže když šlo o Marka Bennetta, vždycky jsem byl idiot.

Než mohl zmizet, natáhl jsem se a chytil ho za paži.

Zastavil se.

Stáli jsme vedle sebe, rameno na rameno. Já stál čelem k cestě vpřed. On ke všemu, co tady necháme.

Čekal.

Dýchali jsme.

„Tohle není – já nemůžu…“

„Ne,“ zašeptal. „Asi nemůžeš.“

„Marku,“ vymáčkl jsem ze sebe. Snažil jsem se vymyslet, co bych mohl říct, cokoli. „Já se – my se vrátíme. Dobře? My se…“

„Slibuješ?“

„Ano.“

„Já už tvým slibům nevěřím,“ řekl. „Už hodně dlouho ne. Dávej na sebe pozor, Gordo. Postarej se o moje synovce.“

A pak vešel do domu a zavřel za sebou dveře.

Sestoupil jsem dolů z verandy. Neohlédl jsem se.

Seděl jsem v garáži, která nesla moje jméno, na stole před sebou kus papíru.

Nepochopí to. Měl jsem je moc rád, ale byli to idioti. Potřeboval jsem říct aspoň něco.

Vzal jsem do ruky starou propisku a pustil se do psaní.

Musím na nějaký čas pryč. Tannere, máš na starost garáž. Nezapomeň posílat papíry účetnímu. Postará se o daně. Ox má přístup k bankovním účtům, soukromým i firemním. Pokud vám bude něco chybět, obraťte se na něho. Pokud za mě budete potřebovat někoho najmout, udělejte to, ale ať to není nějaké trdlo. Až moc jsme se nadřeli, abychom si udělali jméno. Chrisi a Rico, vy se postarejte o běžný chod dílny. Nevím, jak dlouho tohle potrvá, pro každý případ si ale hlídejte navzájem záda. Ox vás bude potřebovat.

Nestačilo to.

Nikdy to nebude stačit.

Doufal jsem, že mi dokážou odpustit. Jednou.

Prsty od inkoustu jsem upatlal papír.

Zhasl jsem v garáži světla.

Dlouho jsem stál ve tmě.

Vdechoval jsem vůně potu a kovu a oleje.

Ještě ani nesvítalo, když jsme se sešli na polní cestě, která vedla k domům na konci cesty. Carter a Kelly seděli v SUV a přes čelní sklo sledovali, jak se blížím s vakem přes rameno.

Joe stál uprostřed cesty. Hlavu měl zakloněnou, oči zavřené a chřípí rozšířené. Thomas mi kdysi řekl, že být alfou znamená být naladěný na všechno na svém území. Na lidi. Stromy. Vysokou v lese i rostliny rozkolébané větrem. Pro alfu to znamená všechno, hluboce zakořeněný pocit domova, který nikde jinde nenajde.

Já nebyl alfa. Nebyl jsem dokonce ani vlk. Nikdy jsem nechtěl být.

Ale chápal jsem, jak to myslel. Moje magie byla do tohohle místa stejně vsáklá jako ta jeho. Bylo to jiné, ale ne natolik, aby na tom záleželo. On cítil všecko. Já cítil srdeční tep, pulz území okolo nás.

Green Creek byl svázaný s jeho smysly.

A já ho měl v kůži.

Odejít bolelo, a nejen kvůli těm, které jsme opouštěli. Alfa i čaroděj cítili fyzický tah. Slyšeli volání, které říkalo tady tady tady jsi tady tady tady protože tohle je domov je to domov je to…

„Bylo to vždycky takové?“ zeptal se Joe. „Pro tátu?“

Pohlédl jsem na SUV. Carter a Kelly nás upřeně sledovali. Věděl jsem, že poslouchají. Podíval jsem se zpátky na Joea, na jeho tvář obrácenou vzhůru. „Nejspíš jo.“

„My ale byli pryč. Tak dlouho.“

„Byl alfa. Nejenom váš. Nejenom vaší smečky. Ale všech. A pak Richard…“

„Unesl mě.“

„Ano.“

Joe otevřel oči. Nesvítily. „Já nejsem otec.“

„Já vím. Ani nemáš být.“

„Jsi se mnou?“

Zaváhal jsem. Věděl jsem, na co se ptá. Nebyla to formální žádost, ani zdaleka, jenže byl alfa a já čaroděj bez smečky.

Postarej se o moje synovce.

Řekl jsem to jediné, co jsem mohl.

„Ano.“

Proměnil se rychle, obličej se mu protáhl, kůži pokryla bílá srst a ze špiček prstů mu vyjely drápy. A když mu zahořelo v očích, zaklonil hlavu a zazpíval vlčí píseň.

tři roky

jeden měsíc

dvacet šest dnů

roztrhaný na kusy/hlína a listí a déšť

Bylo mi šest, když jsem poprvé spatřil, jak se jeden starší chlapec mění ve vlka, a můj otec mi pošeptal: „To je Abelův syn. Jmenuje se Thomas a jednoho dne bude alfou Bennettovy smečky. Budeš mu patřit.“

Thomas.

Thomas.

Thomas.

Cítil jsem k němu posvátnou bázeň.

Bylo mi osm, když otec vzal jehlu a vypálil mi do kůže inkoust a magii. „Bude to bolet,“ řekl mi s ponurým výrazem. „V tom ti nebudu lhát. Bude to bolet víc než cokoli jiného, co jsi kdy cítil. Budeš si myslet, že tě trhám na kusy, a svým způsobem budeš mít pravdu. Máš v sobě magii, dítě, ale ještě se neprojevila. Ty symboly ti pomůžou vycentrovat se a poskytnou ti nástroje, abys ji mohl začít ovládat. Bude to bolet, ale je to nezbytné pro to, kým se máš stát. Bolest je lekce. Učí tě, jak to na světě chodí. Musíme ubližovat těm, které máme rádi, aby se stali silnějšími. Lepšími. Jednoho dne to pochopíš. Jednoho dne budeš jako já.“

„Prosím, otče,“ žadonil jsem a vzpíral se poutům, která mě znehybňovala. „Prosím, nedělej to. Prosím, neubližuj mi.“

Vypadalo to, že se moje matka chystá promluvit, otec ale jen zavrtěl hlavou.

Když ji odváděli z místnosti, potlačovala vzlyky. Neohlédla se.

Abel Bennett seděl vedle mě. Byl to velký muž. Laskavý. Silný a mocný. Měl tmavé vlasy a tmavé oči. Jeho ruce vypadaly, jako by mě dokázaly roztrhnout vejpůl. Viděl jsem, jak mu z nich vyrůstají drápy, aby mohl rozsápat ty, kdo se opovážili pokusit se něco mu vzít.

Uměly však být i jemné a teplé. Vzal moji tvář do dlaní a palci mi setřel z tváří slzy. Vzhlédl jsem k němu a on se na mě tiše usmál.

Řekl: „Stane se z tebe někdo moc zvláštní, Gordo. Já to vím.“

A když jeho oči začaly rudnout, já dýchal a dýchal a dýchal.

Potom mi jehla zajela do kůže a roztrhala mě na kusy.

Křičel jsem.

Přišel za mnou jako vlk. Byl velký a bílý, na hrudi, nohách a zádech však měl černé šplíchance. Byl větší, než já kdy budu, musel jsem proto zaklonit hlavu, abych ho viděl celého.

Na nebi svítily hvězdy, měsíc byl kulatý a jasný a já cítil, jak mi krví něco vibruje. Píseň, kterou jsem tak docela nerozeznal. Příšerně mě svrběly paže. Někdy se mi zdálo, že symboly na mé kůži začínají svítit, ale musel to být jenom optický klam měsíce.

Řekl jsem: „Jsem nervózní.“ Poprvé mi totiž dovolili být za úplňku venku se smečkou. Dřív to bývalo příliš nebezpečné. Ne kvůli tomu, co by vlci mohli provést mně, ale co bych já mohl provést jim.

Naklonil hlavu na stranu a upřel na mě oči. Žhnuly oranžově s rudými flíčky. Byl o tolik víc, než jsem kdy považoval za možné. Namlouval jsem si, že se ho nebojím, že dokážu být statečný jako můj otec.

Byl jsem pěkný lhář.

Ostatní vlci za ním vběhli na mýtinu uprostřed lesa. Ňafali a vyli a otec se smál a táhl matku za sebou za ruku. Ohlédla se po mně a tiše se usmála, pak ji ovšem něco rozptýlilo.

Ale to nevadilo, protože i já se soustředil na něco jiného.

Přede mnou stál Thomas Bennett, muž-vlk, který se stane králem.

Hafnul na mě a lehce zavrtěl ocasem, položil mi otázku, na kterou jsem neznal odpověď.

„Jsem nervózní,“ zopakoval jsem. „Ale nebojím se.“ Bylo pro mě důležité, aby to pochopil.

Klesl na zem, lehl si na břicho, natáhl před sebe tlapy a zadíval se na mě. Jako by se snažil zmenšit se. Být míň hrozivý. Až příliš pozdě pochopím, co to znamená, když si někdo v jeho postavení lehne před někým jiným na zem.

Hluboko z hrdla se mu vydralo tlumené zakňučení. Čekal, pak znovu zakňučel.

Řekl jsem: „Otec říkal, že jednou budeš alfa.“

Přitáhl se blíž, břicho vlekl po zemi.

Řekl jsem: „A já budu tvůj čaroděj.“

Přisunul se ještě blíž.

Řekl jsem: „Slibuju, že udělám, co budu moct. Naučím se, co půjde, a odvedu pro tebe dobrou práci. Uvidíš. Budu ten nejlepší ze všech.“ Vykulil jsem oči. „Ale neříkej otci, že jsem to řekl.“

Bílý vlk kýchl.

Zasmál jsem se.

Nakonec jsem se natáhl, položil ruku na Thomasův čumák a chvíli jsem měl pocit, že slyším v hlavě šepot.

smečkasmečkasmečka

„Opravdu to chceš?“ zeptala se mě matka, když jsme byli sami. Odvedla mě pryč od vlků, pryč od otce, řekla jim, že chce strávit nějaký čas se synem. Seděli jsme v bistru ve městě, kde to vonělo mastnotou a kouřem a kávou.

Byl jsem zmatený a pokusil se promluvit s pusou plnou hamburgeru.

Matka se zamračila.

Zašklebil jsem se a rychle polkl.

„Chovej se slušně,“ pokárala mě.

„Já vím. Jak to myslíš?“

Zadívala se oknem ven na ulici. Fičel ostrý vítr a stromy v něm chrastily jako stařičké kosti. Bylo chladno a lidé si přitahovali kabáty blíž k tělu, když procházeli po chodníku kolem. Zdálo se mi, že vidím Martyho, prsty umazané od oleje, jak se vrací do své autodílny, jediné v Green Creeku. Uvažoval jsem, jaké to asi je mít na kůži stopy, které se dají smýt.

„Tohle,“ zopakovala a opět se na mě zadívala. Hlas měla tichý. „Všecko.“

Rozhlédl jsem se, abych se ujistil, že nás nikdo neposlouchá, otec totiž říkal, že náš svět je tajný. Nemyslel jsem si, že by to máma tak úplně chápala, protože než ho poznala, vůbec netušila, že podobné věci existují. „Čarodějnictví?“

Její odpověď nezněla zrovna šťastně. „Čarodějnictví.“

„Tohle ale mám dělat. Tohle mám být. Jednoho dne budu moc důležitý a budu dělat velké věci. Otec říkal…“

„Já vím, co říkal,“ uťala mě ostře. Trhla sebou a sklopila oči, ruce měla složené na stole před sebou. „Gordo, já – musíš mě vyslechnout, dobře? Život je… je o volbách, které učiníme. Ne o těch, které někdo učiní za nás. Máš právo zvolit si vlastní cestu. Být čím sám chceš být. O tom by neměl rozhodovat nikdo jiný než ty.“

Nechápal jsem. „Já ale mám být čarodějem alfy.“

„Nemáš být ničím. Jsi dítě. Tohle ti na ramena naložit nemůžou. Ne teď. Ne když se nemůžeš rozhodovat sám za sebe. Neměl bys být…“

„Jsem statečný,“ řekl jsem jí a najednou jsem potřeboval, aby mi uvěřila, potřeboval jsem to víc než cokoli jiného na světě. Tohle se zdálo důležité. Ona byla důležitá. „A budu konat dobro. Pomůžu spoustě lidí. Otec to říkal.“

Oči měla vlhké, když řekla: „Já vím, děťátko. Já vím, že jsi. A jsem na tebe moc pyšná. Ale nemusíš být. Potřebuju, abys mě vyslechl, dobře? Potřebuju, abys slyšel, co říkám. Není to – tohle jsem pro tebe nechtěla. Nikdy mě ani nenapadlo, že to bude takové.“

„Jaké?“

Zavrtěla hlavou. „Můžeme… můžeme jít, kamkoli budeš chtít. Ty a já. Můžeme opustit Green Creek, dobře? Jít kamkoli na světě. Pryč od toho. Od magie a vlků a smeček. Od toho všeho. Nemusí to být takové. Můžeme být jenom my, Gordo. Jenom my dva. Dobře?“

Zamrazilo mě. „Proč jsi…“

Její ruka vystřelila přes stůl a chytila tu moji. Dala si ovšem pozor, vždycky dávala pozor, aby mi nevyhrnula rukáv kabátu. Byli jsme na veřejnosti. Otec říkal, že lidé by tetování na někom tak mladém nepochopili. Kladli by otázky, na které si nezasloužili znát odpověď. Lidé prý byli slabí. Máma byla člověk, mně ale slabá nepřipadala. Řekl jsem mu to a on neodpověděl. „Jediné, co jsem kdy chtěla, bylo chránit tě.“

„Děláš to,“ řekl jsem a opravdu se snažil nevykroutit se jí. Její stisk skoro bolel. „Ty a otec a smečka.“

„Smečka.“ Zasmála se, neznělo to ale, jako by jí to připadalo legrační. „Jsi dítě. Neměli by to od tebe žádat. Neměli by dělat nic z toho…“

„Catherine,“ ozvalo se a matka zavřela oči.

U stolu stál otec.

Na rameni jí přistála jeho ruka.

Pak už jsme o tom znovu nemluvili.

Často jsem slyšel, jak se pozdě do noci hádají.

Zachumlal jsem se do přikrývek a snažil se je vytěsnit.

„Máš ho vůbec rád? Nebo tě zajímá jenom tvůj odkaz? Tvoje zatracená smečka?“

„Věděla jsi, že se to stane. Věděla jsi to od samého začátku. Věděla jsi, čím bude.“

„Je tvůj syn. Jak se opovažuješ takhle ho využívat? Jak se opovažuješ snažit se…“

„Je důležitý. Pro mě. Pro smečku. Jednou dokáže věci, jaké si ani neumíš představit. Jsi člověk, Catherine. Nikdy to nedokážeš pochopit tak jako my. Není to tvá vina. Jsi už prostě taková. Nemůžu ti klást za vinu věci, které jsou mimo tvoji kontrolu.“

„Viděla jsem tě. S ní. Jak ses usmíval. Jak ses smál. Jak ses dotýkal její ruky, když sis myslel, že se nikdo nedívá. Viděla jsem tě, Roberte. Viděla. Ona je taky člověk. Co ji dělá tak zatraceně jinou?“

Otec neodpověděl.

Žili jsme ve městě, v domku, který působil jako domov. Stál na ulici obrostlé douglaskami. Nechápal jsem, proč vlci považují les za magické místo, ale někdy, když jsem měl v létě okno dokořán a snažil se usnout, bych mohl přísahat, že ze stromů zaznívaly hlasy. Šeptaly, jen ne přímo slova.

Dům byl postavený z cihel. Matka se jednou se smíchem zeptala, jestli nám ho nějaký vlk nesfoukne. Smála se, potom ale najednou zmlkla a zesmutněla. Zeptal jsem se jí, proč má vlhké oči. Odpověděla, že musí jít připravit večeři, a nechala mě na předním dvorku. Nechápal jsem, co jsem udělal špatně.

Měl jsem vlastní pokoj a v něm všecky svoje věci. Polici s knihami. List, který jsem našel; měl tvar draka a okraje zkroucené stářím. Obrázek mě a Thomase ve vlčí podobě, který jsem dostal od nějakého malého kluka ve smečce. Když jsem se zeptal, proč mi ho nakreslil, řekl, že prý je to důležité. A usmál se na mě. Chyběly mu dva přední zuby.

Když přišli lidští lovci, zemřel mezi prvními.

Taky jsem ji zahlédl.

Neměl jsem. Rico na mě ječel, pospěš si, papi, proč musíš být takový šnek? Tanner a Chris se po mně ohlíželi, pomalu okolo něj kroužili na kolech a čekali na mě.

Já se ale nemohl hnout.

Protože otec seděl v autě, které jsem neznal, u obrubníku v ulici, která nepatřila k našemu sousedství. Tmavovlasá žena za volantem se na něj usmívala, jako by byl tou jedinou věcí na světě.

Nikdy dřív jsem ji neviděl.

Sledoval jsem, jak se k ní otec naklání a…

„Kámo,“ řekl Tanner, když zajel na kole zpátky ke mně. Vylekal mě. „Na co čučíš?“

„Na nic,“ řekl jsem. „Nic to není. Jeďme.“

Odjeli jsme. Na paprscích kol jsme měli kolíčky na prádlo připevněné hrací karty. Hlasitě drnčely a my předstírali, že jsme motorkáři.

Miloval jsem je pro to, čím nebyli.

Nebyli smečka. Nebyli vlci. Nebyli čarodějové.

Byli normální a obyčejní a nudní a báječní.

Utahovali si ze mě, protože jsem i uprostřed léta nosil trika s dlouhými rukávy. Bral jsem to, poněvadž jsem věděl, že to nemyslí zle. Už byli takoví.

„To tě domá mlátí nebo co?“ zeptal se Rico.

„Jestli jo, můžeš bydlet u mě a spát u mě v pokoji. Jenom se budeš muset schovat pod postel, aby tě nezmerčila moje máma,“ řekl Tanner.

„Budeme tě chránit. Anebo můžeme všichni utýct a žít v lese,“ navrhl Chris.

„Jako ve stromech a podobný sračky,“ dodal Rico.

Všichni jsme se zasmáli, protože jsme byli děcka a klení bylo tou nejlegračnější věcí na světě.

Nemohl jsem jim říct, že les by pro ně nebyl nejbezpečnější, poněvadž tam žijí věci se svítícíma očima a zuby ostrými jako břitva. Proto jsem jim řekl jistou verzi pravdy. „Nemlátí mě. Nic takového.“

„Takže máš divný bělošský hnáty?“ zeptal se Rico. „Táta říká, že musíš mít divný bělošský hnáty. Proto pořád nosíš dlouhý trika.“

Tanner se zamračil. „Co jsou divné bělošské hnáty?“

„Kdo ví,“ řekl Rico. „Ale říkal to můj táta a ten ví všecko.“

„Mám já divné bělošské hnáty?“ zeptal se Chris. Natáhl před sebe ruce, zamžoural na ně a zatřepal s nimi. Byly hubené a bledé, divné mi ale nepřipadaly. Vlastně jsem mu je záviděl, jemné chloupky a pihy a kůži nepoznamenanou inkoustem.

„Nejspíš,“ řekl Rico. „Ale to mám z toho, že kamarádím s bandou gringos.“

Rozchechtal se jako cvok a šlápl do pedálů, Tanner a Chris za ním hulákali.

Miloval jsem je víc, než jsem dokázal říct. Ukotvovali mě způsobem, jakým vlci nemohli.

„Magie vychází ze země,“ řekl mi otec. „Z půdy. Ze stromů. Z květin a hlíny. Tohle místo je… staré. Mnohem starší, než si umíš představit. Je jako… maják. Volá nás. Vibruje naší krví. Vlci to taky slyší, ale ne tak jako my. Jim zpívá. Oni jsou… zvířata. My nejsme jako oni. My jsme víc. Oni se poutají k zemi. Alfa víc než ostatní. Ale my ji využíváme. Podřizujeme ji své vůli. Oni jsou jejími otroky, měsícem na nebi, když je v úplňku a bílý. My zemi ovládáme. Na to nikdy nezapomeň.“

Thomas měl mladšího bratra.

Jmenoval se Mark.

Byl o tři roky starší než já.

Bylo mu devět a mně šest, když se mnou poprvé promluvil.

Řekl: „Divně voníš.“

Zamračil jsem se na něj. „To není pravda.“

Ušklíbl se a zadíval se na zem. „Trochu jo. Jako… jako půda. Jako hlína a listí a déšť…“

Nenáviděl jsem ho víc než cokoli jiného na světě.

„Zase nás sleduje,“ řekl Rico pobaveně. Šli jsme do videopůjčovny. Rico tvrdil, že zná kluka, který tam pracuje, a ten nám půjčí film pro dospělé a nikomu to nepoví. Pokud najdeme správný, uvidíme prý kozy. Nevěděl jsem, co si o tom myslet.

Ohlédl jsem se přes rameno a povzdychl si. Bylo mi jedenáct a měl jsem být čaroděj, ale zrovna teď jsem na vlky neměl čas. Potřeboval jsem zjistit, jestli se mi líbí kozy.

Na opačné straně ulice, kousek od Martyho autodílny, stál Mark. Předstíral, že se na nás nedívá, ale moc se mu to nedařilo.

„Proč to dělá?“ zeptal se Chris. „Copak neví, že je to divné?“

„Gordo je divný,“ připomněl mu Tanner. „Celá jeho rodina je divná.“

„Jděte někam,“ zabrblal jsem. „Prostě… prostě počkejte tady. Postarám se o to.“

Když jsem vykročil pryč, slyšel jsem, jak se mi smějí a Rico dělá líbací zvuky. Všecky jsem je nenáviděl. Jenomže se nemýlili. Všem, kdo moji rodinu neznali, připadala divná. Nebyli jsme Bennettovi, ale jako bychom byli. Když si o nás lidi šeptali, házeli nás s nimi do jednoho pytle. Bennettovi byli zazobaní, i když nikdo nevěděl, jak přišli k penězům. Žili ve dvou domech uprostřed lesa, kam za nimi jezdili cizí lidi kdovíodkud. Někteří tvrdili, že provozují kult. Podle jiných patřili k mafii. O vlcích, které ukrývali těsně pod kůží, nikdo nevěděl.

Mark vykulil oči, když mě uviděl přicházet. Rozhlédl se kolem, jako by plánoval útěk. „Ani hnout,“ zavrčel jsem na něj.

Nehnul se. Byl větší než já a bylo mu celých čtrnáct roků. Nepodobal se ani bratrovi, ani otci. Oni byli svalnatí a větší než sám život, měli krátké černé vlasy a tmavé oči. Markovy vlasy byly světle hnědé a měl huňaté obočí. Byl vysoký a hubený a kdykoli jsem byl poblíž, znervózněl. Oči měl jako led a já na ně občas myslel, když jsem nemohl usnout. Nevěděl jsem proč.

„Můžu tady stát, pokud chci,“ řekl a zaškaredil se. Očima loupl doleva a zase je upřel na mě. Koutky úst zkroutil ještě víc dolů. „Nedělám nic špatného.“

„Sleduješ mě,“ řekl jsem mu. „Už zase. Moji kamarádi si myslí, že jsi divný.“

„Já jsem divný. Jsem vlkodlak.“

Zamračil jsem se. „No. Jo. Ale… to není… uch. Koukni, co chceš?“

„Kam jdeš?“

„Proč?“

„Protože.“

„Do videopůjčovny. Chceme vidět kozy.“

Silně zrudl. Zvláštně mě to uspokojilo.

„Nesmíš to nikomu říct.“

„Neřeknu. Ale proč bys chtěl… to je jedno. Nesleduju tě.“

Čekal jsem, protože otec říkal, že vlci nejsou tak chytří jako my a někdy potřebují čas, aby si mohli všecko promyslet.

Povzdychl si. „Tak jo. Možná tě sleduju, ale jenom trošičku.“

„Jak můžeš někoho sledovat jenom…“

„Abys byl v bezpečí.“

Couvl jsem o krok. „Před čím?“

Pokrčil rameny a ošil se jako nikdy dřív. „Před… jako. Však víš. Padouchy. A tak.“

„Padouchy,“ zopakoval jsem.

„A tak.“

„Panebože, ty jsi fakt divný.“

„Jo, já vím. Právě jsem to řekl.“

„Tady žádní padouši nejsou.“

„To nevíš. Mohli by tu být vrazi. Nebo tak. Lupiči.“

Nikdy nepochopím vlkodlaky. „Nemusíš mě chránit.“

„Jo, musím,“ řekl tiše, hleděl si dolů na tenisky a šoupal nohama.

Než jsem se ho ale mohl zeptat, co k čertu znamená tohle, z otevřených dveří garáže se vyřinula ta nejkreativnější nadávka, jakou jsem kdy slyšel.

„Zatracený zmrde čubčí děvky. Ty seš ale zparchantělá píča, že jo? Nic jinýho než zparchantělá píča.“

Kdykoli děda pracoval na svém Pontiacu Streamliner z roku 1942, dovolil mi podávat mu nářadí. Pod nehty míval olej a ze zadní kapsy overalu mu visel kapesník. Při práci si pro sebe mumlal, nejspíš věci, které jsem neměl slyšet. Pontiac prý byl blbá coura, která někdy nedala, ať už ji promazal sebelíp. Tak to aspoň říkal.

Neměl jsem zdání, co to znamená. Nic z toho.

Podle mě byl úžasný.

„Momentový klíč,“ řekl třeba.

„Momentový klíč,“ odpověděl jsem a podal mu ho. Pohyboval jsem se strnule, před několika dny jsem totiž podstoupil další sezení pod otcovou jehlou.

Děda to věděl. Neměl magii, ale věděl to. Otec zdědil magii po matce, po ženě, se kterou jsem se nikdy nesetkal. Zemřela ještě před mým narozením.

Další nadávky. A pak: „Gumové kladivo.“

„Gumové kladivo,“ řekl jsem a pleskl mu s ním do ruky.

Častěji však Pontiac ještě před večerem zase spokojeně předl. Děda pak stál vedle mě, zčernalou ruku na mém rameni. „Poslechni si ji,“ říkal. „Slyšíš? Takhle, můj chlapče, zní šťastná ženská. Musíš je poslouchat, dobře? Tak poznáš, co je špatně. Poslouchej a samy ti to poví.“ Odfrkl si a potřásl hlavou. „To samý bys měl nejspíš aplikovat i na něžný pohlaví. Poslouchej a samy ti to poví.“

Zbožňoval jsem ho.

Zemřel dřív, než mohl spatřit, jak se ze mě stává čaroděj toho, co zbylo z Bennettovy smečky.

Nakonec ho zabila. Jeho dáma.

Na ztemnělé silnici strhl volant, aby se něčemu vyhnul. Vrazil do stromu. Podle otce to byla nehoda. Nejspíš jelen.

Nevěděl, že jsem den předtím slyšel, jak si děda s matkou šeptají o tom, že mě odvezou pryč.

Abel Bennett řekl: „Vlci se narodili z luny, věděl jsi to?“

Procházeli jsme se mezi stromy. Thomas šel vedle mě, můj otec vedle Abela. „Ne,“ řekl jsem. Lidi se Abela báli. Stávali před ním a nervózně koktali. Pak se mu ale zablýsklo v očích a oni se skoro okamžitě zklidnili, jako by jim ta rudá přinesla mír.

Já se ho nikdy nebál. Dokonce ani když mě otci pevně držel.

Thomasova ruka se otřela o mé rameno. Podle otce byli vlci teritoriální, potřebovali ze smečky cítit svůj pach, proto se neustále dotýkali. Nezněl moc šťastně, když to říkal. Nevím proč.

„Je to starý příběh,“ řekl Abel. „Luna se cítila osamělá. Její milý, slunce, se neustále nacházel na opačném konci nebe, nikdy se nemohli setkat, ať už se snažila sebevíc. Ona zapadla, on vyšel. Ona představovala noc, on den. Zatímco svítila, svět spal. Narůstala a ustupovala a někdy mizela úplně.“

„Nový měsíc,“ pošeptal mi Thomas do ucha. „Když se nad tím zamyslíš, je to fakt pitomost.“

Zasmál jsem se a Abel si významně odkašlal.

Možná jsem se ho přece jenom trošičku bál.

„Cítila se osamělá,“ zopakoval alfa. „Proto stvořila vlky, tvory, kteří jí měli zpívat, kdykoli se objevila. A za úplňku ji měli uctívat se čtyřmi tlapami na zemi a hlavou zvednutou k nočnímu nebi. Vlci si byli rovni, neměli žádnou hierarchii.“

Thomas na mě mrkl, pak protočil očima.

Měl jsem ho moc rád.

Abel řekl: „Nebyli měsíc, ale jí stačili. Jenže slunce slýchal jejich píseň, když se snažil spát, a začal žárlit. Pokusil se vypálit vlky ze světa. Než to ale mohl udělat, postavila se luna před něj a celého ho zakryla, takže z něj zbyl jenom kruh rudého ohně. Jenže vlci se kvůli tomu změnili. Rozdělili se na alfy a bety a omegy. A s tou změnou přišla i magie a vpálila se do země. Z vlků se stali lidé s rudýma a oranžovýma a fialovýma očima. Jak luna slábla, spatřila, jací netvoři se z nich stali, bestie s krvelačností, která se nedala ukojit. Z posledních sil proto magii přetvořila a vložila ji do člověka. Stal se z něj čaroděj a vlci se zklidnili.“

Uchvátilo mě to. „Čarodějové byli vždycky s vlky?“

„Vždycky,“ řekl Abel a prsty přejel po kůře starého stromu. „Jsou důležití pro smečku. Jako kotva. Čaroděj pomáhá udržovat bestii pod kontrolou.“

Můj otec nepronesl od chvíle, co jsme opustili dům Bennettových, jediné slovo. Tvářil se nepřítomně. Ztraceně. Uvažoval jsem, jestli vůbec slyšel, o čem Abel mluvil. Nebo jestli ten příběh slyšel už tolikrát, že by to ani nedokázal spočítat.

„Slyšíš, skrčku?“ řekl Thomas a prohrábl mi vlasy. „Díky tobě nesežeru všechny ve městě. Jen žádný stres.“ A pak se mu oči oranžově zablýskly a cvakl po mně zuby. Zasmál jsem se a dal se na útěk. Slyšel jsem, jak se pustil za mnou. Já byl jako slunce a on jako luna, neustále v mých patách.

Později mi otec řekl: „My vlky nepotřebujeme. Oni nás potřebují, ano, ale my je ne. Naše magie je pro ně jako kotva. Váže smečku dohromady. Jistě, existují i smečky bez čarodějů. Víc, než kolik jich čaroděje má. Ale ty, které čaroděje mají, vládnou. Existuje pro to důvod. Musíš si to pamatovat, Gordo. Vždycky tě budou potřebovat víc než ty je.“

Nepochyboval jsem o jeho slovech.

Jak bych mohl?

Byl můj otec.

„Slibuju, že udělám, co budu moct. Naučím se, co půjde, a odvedu pro tebe dobrou práci. Uvidíš. Budu ten nejlepší ze všech.“ Vykulil jsem oči. „Ale neříkej otci, že jsem to řekl.“

Bílý vlk kýchl.

Zasmál jsem se.

Nakonec jsem se natáhl, položil ruku na Thomasův čumák a chvíli jsem měl pocit, že slyším v hlavě šepot.

smečkasmečkasmečka

A pak běžel s měsícem.

Přišel za mnou otec. Nezeptal jsem se, kde je matka. Nepřipadalo mi to důležité. V tu chvíli ne.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se a ukázal na hnědého vlka, který se kradl okolo Thomase. Měl velké tlapy a přivřené oči. Thomas ho neviděl, soustředil se jen na svoji družku a čmuchal jí v uchu. Hnědý vlk skočil, zuby vyceněné. Jenomže Thomas byl budoucí alfa. Než se druhý vlk stačil dotknout tlapami země, chytil ho pod krkem a trhl hlavou doprava. Hnědý odlétl stranou a s prudkým žuchnutím přistál na zemi.

Uvažoval jsem, jestli mu Thomas ublíží.

Neublížil. Přišel k němu a přitiskl mu čenich k hlavě. Štěkl a hnědý vlk se zvedl. Začali se honit. Thomasova družka seděla a sledovala je vědoucíma očima.

„Ach,“ řekl otec. „Až se Thomas stane alfou, bude jeho zástupcem. Je Thomasovi bratrem ve všech ohledech až na krev. Jmenuje se Richard Collins a já od něj očekávám velké věci.“

první rok/znáš slova

První rok jsme mířili na sever. Stopa vychladla, ještě ale nebyla úplně zmrzlá.

Některé dny jsem toužil Bennettovic vlky uškrtit, když jsem poslouchal, jak na sebe Carter s Kellym ve svém žalu štěkají. Byli bezohlední a krutí a nejednou vytáhli drápy a prolili krev.

Někdy jsme spali v SUV odstaveném v poli, v dálce jako nahrbené monolity farmářské stroje obrostlé plevelem.

Za těch nocí se vlci proměňovali a běhali, aby si vybili skoro maniakální energii, která se v nich nahromadila po celém dni ve voze.

Já seděl venku, nohy zkřížené, oči zavřené, a dýchal jsem, dovnitř a ven, dovnitř a ven.

Když jsme se ocitli dost daleko od města, vyli. Nebylo to stejné jako v Green Creeku. Jejich písně byly plné žalu a zlomeného srdce, hněvu a zuřivosti.

Někdy byly modré.

Většinou ale pálily.

Jindy jsme se ubytovali v ošuntělém hotelu stranou hlavních cest a dělili se o příliš malé postele. Carter chrápal. Kelly ve spánku kopal.

Joe často sedával opřený zády o čelo postele a hleděl dolů na mobil.

Jednou v noci, pár týdnů po odjezdu, jsem nemohl spát. Byla půlka noci a já byl vyčerpaný, moje mysl ovšem pádila a srdce taky. Povzdychl jsem si a přetočil se na záda. Vedle mě ležel v posteli Kelly a schoulený zády ke mně objímal polštář.

„Nemyslel jsem si, že to bude takové.“

Otočil jsem hlavu. Carter na druhé posteli ze spánku zafuněl. Joe se na mě zadíval a jeho oči se ve tmě zatřpytily.

Povzdychl jsem si a zadíval se na strop. „Co?“

„Tohle,“ řekl Joe. „Tady. Jak jsme. Nemyslel jsem si, že to bude takové.“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Myslíš…“

„Ven s tím, Joe.“

Kristepane, byl tak mladý. „Udělal jsem to proto, že je to správné.“

„Jasně, chlapče.“

„Jsem alfa.“

„Jo.“

„On musí zaplatit.“

„Koho se tu snažíš přesvědčit? Sebe, nebo mě?“

„Udělal jsem, co jsem musel. Oni… oni to nechápou.“

„Ty jo?“

Tohle se mu moc nelíbilo. Tlumeně zavrčel: „Zabil mi otce.“

Litoval jsem ho. Tohle se nemělo stát. Thomas a já jsme nebyli právě nejlepší kámoši – nemohli jsme být, ne po všem, co se stalo – to ovšem neznamenalo, že bych si cokoli z toho přál. Ti kluci nikdy neměli být svědky toho, jak jejich alfa padl pod náporem zdivočelých omegů. Nebylo to fér. „Já vím.“

„Ox, on… to nechápe.“

„To nevíš.“

„Zlobí se na mě.“

Ježíši. „Joe, jeho matka je mrtvá. Jeho alfa je mrtvý. Jeho dr… tys mu hodil na hlavu bombu a zdekoval ses. Máš sakra pravdu, že se zlobí. A jestli se zlobí na tebe, pak proto, že neví, kam jinam má svůj hněv nasměrovat.“

Joe neodpověděl.

„Odepsal ti?“

„Jak to…“

„V jednom kuse čučíš do mobilu.“

„Ach. Ehm. Jo. Odepsal.“

„Všecko v pohodě?“

Zasmál se. Znělo to dutě. „Ne, Gordo. Nic není v pohodě. Do Green Creeku se ale nikdo nevrátil.“

Být lepší člověk, pokusil bych se ho utěšit. Místo toho jsem řekl: „Od toho jsou magické ochrany.“

„Gordo?“

„Co.“

„Proč jsi… proč jsi tady?“

„Poručil jsi mi to.“

„Požádal jsem tě.“

Kurvadrát. „Běž spát, Joe. Zítra vstáváme brzo.“

Tiše popotáhl.

Zavřel jsem oči.

Neznal jsem je. Ne tak dobře, jak jsem měl. Strašně dlouho jsem se nestaral. Nechtěl jsem mít nic společného se smečkami ani s vlky, ani s alfy, ani s magií. Když se Ox prořekl, že Bennettovi jsou zpátky v Green Creeku, mojí první myšlenkou bylo Mark a Mark a Mark, odsunul jsem ji však stranou, protože to byla minulost a mě už nezajímala.

Druhou myšlenkou bylo, že musím udržet Oxnarda Mathesona co nejdál od vlků.

Nevyšlo to.

Než jsem stačil cokoli udělat, byl v tom až po uši.

Držel jsem si je od těla. I když za mnou Thomas zašel kvůli Joeovi. I když přede mnou stál a prosil, i když se jeho oči rudě blýskaly a hrozil mi, nedovolil jsem si poznat je takové, jací byli teď. Thomase obklopovala stejná aura moci jako vždy, jen ještě intenzivnější. Soustředěnější. Tak silná nebyla ani hned na začátku, když se stal alfou. Uvažoval jsem, jestli si v průběhu času nesehnal jiného čaroděje. Při té představě mě rozpálila žárlivost, což mě šokovalo a nenáviděl jsem se za to.

Souhlasil jsem, že mu pomůžu, že pomůžu Joeovi, ale jen proto, že jsem nechtěl, aby se něco stalo Oxovi. Kdyby Joe nedokázal po všem, čím si prošel, ovládnout svoji proměnu, kdyby pomalu divočel, ohrozil by Oxe.

To byl jediný důvod.

Nijak to nesouviselo s pocitem odpovědnosti. Nic jsem jim nedlužil.

Nijak to nesouviselo s Markem. Rozhodl se. A já taky.

Zvolil si smečku místo mě. Já se rozhodl umýt si nad nimi všemi ruce.

Na ničem z toho ale nezáleželo. Už ne.

Byl jsem nucen poznat je, ať už jsem chtěl, nebo ne. Musel jsem se zbláznit, když jsem souhlasil následovat Joea a jeho bratry.

Kelly byl tichý, neustále se díval. Nebyl tak velký jako Carter a nejspíš nikdy nebude. Ne jako Joe, který snad nikdy nepřestane růst. Kelly se usmíval jen vzácně a jeho úsměv byl malý, nenápadný a jen s náznakem zubů. Byl chytřejší než my ostatní dohromady, v jednom kuse kalkuloval, absorboval věci a zpracovával je dřív než ostatní. Jeho vlk byl šedivý s černými a bílými flíčky na obličeji a ramenou.

Carter představoval hrubou sílu, málo řečí, víc akce. Štěkal, ze všeho si utahoval a stěžoval si na všecko možné i nemožné. Když zrovna neseděl za volantem, hodil si nohy v botách na přístrojovou desku a svezl se dolů na sedadle, až se mu zvednutý límec bundy otíral o uši. Svá slova používal jako zbraně a působil s nimi co nejvíc bolesti. Taky s nimi ale odváděl pozornost, odkláněl ji, jak jen to šlo. Chtěl působit chladně a rezervovaně, byl však na to až moc mladý a nezkušený. Jeho vlk se podobal tomu bratrovu, byl tmavě šedivý s černými a bílými skvrnami na zadních nohách.

Joe byl… sedmnáctiletý alfa. Což nebyla nejlepší kombinace. Tak velkou moc po tak velkém traumatu v tak raném věku bych nepřál nikomu. Rozuměl jsem mu líp než ostatní, ale jenom proto, že jsem dobře věděl, čím prochází. Naše zkušenosti se možná lišily – magie a lykantropie si nebyly podobné ani v nejmenším – přesto jsem se s ním cítil spřízněný, ačkoli jsem se to zoufale snažil ignorovat. Jeho vlk byl bílý jako sníh.

Pohybovali se pospolu, Carter a Kelly kroužili okolo Joea, ať už si to uvědomovali, nebo ne. Z velké části se mu podřizovali, i když mu zároveň dávali co proto. Byl jejich alfa a oni ho potřebovali.

Každý byl tak jiný, tihle ztracení kluci.

Jednu věc měli ovšem společnou.

Všichni to byli sráči, kteří nevěděli, kdy kurva zavřít tlamu. A já tu trčel s nimi.

„…a já nechápu, proč si myslíš, že máme pokračovat,“ prohlásil Carter jednou v noci několik týdnů po našem odjezdu. Byli jsme v Cut Banku v Montaně, v městečku uprostřed ničeho kousek od hranic s Kanadou. V blízkosti Glacier National Park žila malá smečka a právě za ní jsme teď mířili. Vlk, o kterého jsme zakopli v Lewistonu, nám prozradil, že se nedávno potýkala s omegy. Když na něj Joe použil své alfské oči, vlk se celý rozklepal a ve tváři se mu svářely strach s úctou. Jakmile jsme zastavili na noc, Carter spustil.

„Nech to být,“ řekl Kelly unaveně, zatímco se zamračeně snažil najít nějaký televizní kanál, na kterém by neběželo hardcore porno z osmdesátek.

Carter na něj beze slova zavrčel.

Joe civěl na stěnu.

Já si protáhl ruce a čekal.

Carter řekl: „Co se stane, až tu smečku najdeme? Uvažovali jste o tom někdo? Poví nám, že u nich byli omegové, ale co kurva ještě?“ Zamračil se na Joea. „Myslíš si, že budou vědět, kde je ten hajzl Richard? Nebudou. To neví nikdo. Je duch a straší nás. My jsme…“

„Joe je alfa,“ řekl Kelly a oči se mu zablýskly. „Jestli si myslí, že to máme udělat, uděláme to.“

Carter se hořce zasmál a začal pochodovat sem a tam hnusným hotelovým pokojem. „Poslušný vojáčku. Vždycky hezky zapadneš do řady. Dělal jsi to tak s tátou a teď to děláš s Joem. Co kurva vlastně víte? Táta je mrtvý a Joe je capart. Jenom proto, že býval zatracené princátko, nemá právo odvést nás pryč od…“

„To není fér,“ přerušil ho Kelly. „Žárlíš, protože z tebe nikdy žádný alfa nebude, to ti ale nedává právo vybíjet si na nás špatnou náladu.“

„Žárlím? Ty si myslíš, že žárlím? Naser si, Kelly. Co ty k čertu víš? Já jsem prvorozený. Joe byl tátův chlapeček. A co kurva ty? Co můžeš nabídnout ty?“

Carter věděl, kam říznout. Jak donutit Kellyho krvácet. Jak vyvolat reakci. Než jsem se stačil pohnout, vrhl se Kelly na bratra, drápy vytažené, oči zářivě oranžové.

Carter se postavil bratrovi drápy a ohněm, zuby se mu zostřily a na obličeji vyrašila srst, jak se napůl proměnil. Kelly byl rychlý a bojechtivý a poté, co ho bratr udeřil hřbetem ruky do obličeje, přistál v podřepu. Já tam stál, vnímal třepot havraních křídel a cítil potřebu něco udělat, než na nás zavolají zatracené poldy…

„Dost.“

Hrudí mi projel rudý výboj. Říkal dost a hned a alfa já jsem alfa a já zavrávoral pod jeho silou. Carter a Kelly strnuli, oči vytřeštěné. Z hrdel se jim linulo tiché kňourání, zraněné a bolestivé.

Joe stál u postele. Oči měl zuřivě rudé jako dřív Thomas. Neproměnil se, zdálo se ale, že k tomu má blízko. Ústa kroutil dolů, ruce zatínal u boků v pěst. Viděl jsem, jak na špinavý koberec kape krev. Musel vytáhnout drápy a zarýt si je do dlaní.

A čirá moc, která z něj čišela, byla devastující, divoká a všeobjímající a hrozilo, že nás všechny přemůže. Carter a Kelly se roztřásli, mokré oči dokořán.

„Joe,“ řekl jsem tiše.

Ignoroval mě, hrudník se mu prudce zvedal.

„Joe.“

Otočil se ke mně a vycenil zuby.

„To stačí. Musíš se ovládnout,“ řekl jsem.

Na okamžik jsem si myslel, že mě bude ignorovat. Že se obrátí proti bratrům a vezme jim úplně všecko, že z nich udělá podrobené, prázdné slupky. Být alfou s sebou neslo mimořádnou odpovědnost. Kdyby chtěl, mohl své bratry donutit, aby vyhověli každému jeho vrtochu. Staly by se z nich loutky bez vlastních myšlenek, z jejich svobodné vůle by zbyly jen cáry.

Zastavil bych ho. Kdyby na to došlo.

Nedošlo.

Z očí mu vyprchala rudá a najednou přede mnou stál vyděšený sedmnáctiletý kluk, třásl se a obličej měl celý mokrý.

„Já,“ zachraptěl. „Já ne… Panebože, ach…“

Kelly se pohnul jako první. Protlačil se kolem Cartera a přitiskl se k Joeovi. Nosem se mu otřel o ucho, zabořil mu ho do vlasů a objal ho. Joe dál zatínal ruce v pěst, byl celý strnulý a nehybný a vytřeštěně hleděl na mě.

Pak k němu přistoupil i Carter. Objal oba bratry a šeptal jim slova, která jsem nedokázal rozluštit.

Joe ani na okamžik neodtrhl oči ode mě.

Tu noc spali na podlaze, na květovaném přehozu a s polštáři navršenými do malého hnízdečka. Joe ležel uprostřed s bratry po boku. Kelly měl hlavu na jeho hrudi. Carter přes oba přehodil nohu.

Usnuli jako první, vyčerpaní z útoku na svoji mysl.

Já seděl na posteli nad nimi a dohlížel na ně.

Bylo už pozdě, když Joe řekl: „Proč se mi to děje?“

Povzdychl jsem si. „Musel jsi to být ty. Bylo to…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Jsi alfa. Vždycky jsi to měl být ty.“

Jeho oči se ve tmě třpytily. „Přišel si pro mě. Když jsem byl malý. Aby se dostal k tátovi.“

„Já vím.“

„Nebyl jsi tam.“

„Ne.“

„Teď jsi tady.“

„Jsem.“

„Mohl jsi odmítnout. A já bych tě nedokázal donutit. Ne jako v jejich případě.“

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Táta by to neudělal. On by ne…“

„Nejsi tvůj otec,“ řekl jsem drsněji, než jsem čekal.

„Já vím.“

„Jsi samostatná osoba.“

„Jsem?“

„Ano.“

„Mohl jsi odmítnout. Ale neudělal jsi to.“

„Musíš je chránit,“ řekl jsem mu tiše. „Jsou tvoje smečka. Ty jejich alfa. Bez nich nejsi nic.“

„A co ty? Co se stalo z tebe bez nás?“

Zavřel jsem oči.

Dlouho nepromluvil. Noc okolo nás se protahovala. Myslel jsem si, že usnul, najednou však řekl: „Chci domů.“

Otočil hlavu a zabořil tvář Carterovi do krku.

Pozoroval jsem je, dokud nevyšlo slunce.

Snil, někdy. Zdály se mu zuřivé noční můry, ze kterých se budil a volal tátu, mámu a Oxe a Oxe a Oxe. Kelly pak bral jeho tvář do dlaní. Carter bezmocně hleděl na mě.

Já se na moc nezmohl. Všem se nám zdálo o netvorech. Někteří z nás s nimi prostě jen žili déle.

Vlci v Glacieru nás poslali na sever. Jejich smečka byla malá, žila jen ve dvou chatách uprostřed lesa. Alfa byla mrcha, chvástala se a hrozila, dokud Joe neřekl: „Můj otec byl Thomas Bennett. Je mrtvý a já nepřestanu, dokud z těch, kdo mi ho vzali, nezbydou jenom krev a kosti.“

Potom se situace zklidnila.

Na jejich území přišli omegové. Alfa ukázala na hromadu hlíny s dřevěným křížem a květinami. Jedna z jejích bet. Omegové se na ně vrhli jako roj sršňů, fialové oči a uslintané tlamy. Většinu zabili. Ti, kteří unikli, sotva vyvázli životem. Vzali jí však jednu z jejích.

Richard mezi nimi nebyl.

Donesly se jí ale šeptané zvěsti z Kanady.

„Znala jsem Thomase,“ řekla mi alfa, než jsme odešli. Její druh chlapce obskakoval a hostil je miskami polévky a tlustými krajíci chleba. „Byl to dobrý muž.“

„Jo,“ řekl jsem.

„Znám i tebe. Ne že bychom se někdy setkali.“

Nepodíval jsem se na ni.

„On věděl,“ řekla. „Čím sis prošel. Jakou cenu jsi zaplatil. Myslel si, že se k němu jednoho dne vrátíš. Že jenom potřebuješ čas a prostor a…“

„Počkám venku,“ přerušil jsem ji. Carter ke mně vzhlédl, líce nadité a na bradě polévku, ale já jenom mávl rukou.

Bylo chladno a hvězdy jasně svítily.

Naser si, pomyslel jsem si s pohledem upřeným do rozlehlého prostoru nad sebou. Naser si.

V Calgary jsme Richarda Collinse nenašli.

Našli jsme zdivočelé vlky.

Napadli nás, ztracení ve svém šílenství.

Litoval jsem jich.

Dokud se neukázalo, že jsou v přesile, a nevrhli se na Joea.

Zasekli mu drápy do kůže a on křičel a jeho bratři křičeli jeho jméno.

Havran roztáhl křídla.

Když bylo konečně po všem, byl jsem vyčerpaný, zbrocený krví omegů a obklopený hromadou mrtvol.

Carter a Kelly podpírali Joea, který stál s hlavou svěšenou, zatímco se mu pomalu zacelovala kůže. V hrudi mu těžce chrastil dech. „Zachránil jsi mě. Zachránil jsi nás,“ řekl.

Odvrátil jsem se.

Zatímco spal, zapnul jsem předplacený mobil, který jsem u sebe nosil. Zvýraznil jsem Markovo jméno a uvažoval, jak snadné by to bylo. Stačilo stisknout tlačítko a uslyšel bych jeho hlas. Mohl jsem říct, že je mi to líto a že jsem nikdy neměl dopustit, aby to zašlo tak daleko. Že chápu, proč se tehdy rozhodl tak, jak se rozhodl.

Místo toho jsem poslal textovku Oxovi.

Joe je v pohodě. Narazili jsme na nějaké problémy. Vyspí se z toho. Nechtěl, aby sis dělal starosti.

Tu noc se mi zdálo o hnědém vlkovi, který mi tiskl čumák k bradě.

Na Aljašce nám zazvonil telefon.

Zírali jsme na něj a nebyli si jistí, co máme dělat. Od našeho odjezdu z Green Creeku uplynuly už čtyři měsíce a Richardovi jsme nebyli o nic blíž než na začátku.

Joe těžce polkl a ze stolu v dalším bezejmenném motelu uprostřed ničeho sebral předplacený mobil.

Myslel jsem si, že bude hovor ignorovat.

Místo toho ho přijal.

Všichni jsme ho slyšeli. Každé slovo.

„Ty zkurvený sráči,“ řekl Ox a já nechtěl nic víc než vidět jeho tvář. „Nemáš právo takhle se ke mně chovat! Slyšíš mě? Nemáš! Zajímá tě vůbec, co s námi je? Zajímá? Jestli jo, jestli mě – nás – má aspoň nějaká tvoje část ráda, pak se zeptej sám sebe, jestli to za to stojí. Jestli to, co děláš, stojí za tohle. Tvoje rodina tě potřebuje. Já tě kurva potřebuju.“

Nikdo z nás nepromluvil.

„Ty sráči. Ty zatracený parchante.“

Joe položil telefon na kraj postele a klesl na kolena. Bradou se opřel o postel a hleděl na mobil, zatímco Ox dýchal.

Kelly si nakonec sedl vedle něj.

Carter taky a všichni hleděli na telefon a poslouchali zvuky domova.

Jeli jsme po prašné venkovské silnici a všude kolem se do dálky táhla rovná zelená pole. Za volantem seděl Kelly. Carter byl na sedadle vedle něj, okno stažené, nohy opřené o přístrojovou desku. Joe byl se mnou vzadu, ruku měl pověšenou ven z SUV a mezi prsty mu foukal vítr. Z rádia se tiše linula hudba.

Nikdo už celé hodiny nepromluvil.

Nevěděli jsme, kam jedeme.

Nezáleželo na tom.

Já myslel na to, jak prsty přejíždím po vyholené hlavě, palcem po obočí a po uchu. Na tlumené hřímání predátorského vrčení v silné hrudi. Na to, jak jsem poprvé držel v ruce malou, překvapivě těžkou kamennou sošku.

Carter vydal tichý zvuk, natáhl se a zesílil rádio. Zazubil se na bratra. Kelly protočil očima, ale i jemu se na tváři objevil tichý úsměv.

Silnice se táhla do dálky.

Jako první se dal do zpěvu Carter. Zpíval falešně a suverénně, hlasitě tam, kde nemusel, a většinu slov popletl.

První sloku hulákal sám.

Kelly se přidal během refrénu. Měl sladký, vřelý hlas, silnější než bych čekal. Ten song byl starší než oni. Museli ho znát od matky. Zavzpomínal jsem na to, jak jsem jako mladý sledoval, jak se přebírá svojí sbírkou desek. Když si všimla, že v domě smečky vykukuju zpoza rohu, usmála se na mě. Pokynula mi, ať jdu blíž, a když jsem si stoupl vedle ní, dotkla se krátce mého ramene a řekla: „Miluju hudbu. Někdy umí říct věci, které slovy nedokážeš vyjádřit.“

Pohlédl jsem na Joea.

V úžasu zíral na bratry a vypadal živěji než v posledních týdnech.

Carter se po něm ohlédl a zazubil se. „Znáš slova. No tak. Zvládneš to.“

Myslel jsem si, že Joe odmítne. Že se vrátí k civění z okna.

Místo toho se dal do zpěvu spolu s bratry.

Zpočátku tiše, trochu nejistě. Jak ale písnička pokračovala, nabíral jeho hlas čím dál víc na síle. Všichni zpívali stále hlasitěji, až na sebe doslova křičeli a poprvé od chvíle, co netvor z jejich dětství vystrčil hlavu a připravil je o otce, zněli šťastně.

Zpívali.

Smáli se.

Vyli.

Podívali se na mě.

Vzpomněl jsem si na chlapce s očima jako led, který mi říkal, že mě miluje a že nechce znovu odejít, ale musí, že musí, protože si to žádá jeho alfa, ale vrátí se pro mě, Gordo, musíš mi věřit, já se pro tebe vrátím. Jsi můj druh a já tě miluju, miluju, miluju.

Nemohl jsem to udělat.

A pak Joe položil svoji ruku na tu mou.

Stiskl, jenom jednou.

„No tak, Gordo,“ řekl. „Znáš slova. Zvládneš to.“

Povzdychl jsem si.

Zpíval jsem.

„Všichni jsme byli vlci hladovíííííííííííííííí.“

Jeli jsme dál a dál a dál.

A v nejvzdálenějším zákoutí mysli jsem to znovu uslyšel. Poprvé.

Šeptalo to smečka a smečka a smečka.

Věděl jsem, že to přijde. Každou další textovku, každý další telefonát bylo těžší ignorovat. Představovaly tah domova, tíhu na našich ramenou. Připomínku všeho, co jsme opustili. Viděl jsem, jak moc Cartera a Kellyho bolelo, když uslyšeli, že se jejich matka konečně proměnila zpátky. Jak moc to Joea táhlo, když mu Ox kladl otázky, na které neznal odpověď.

Mark nikdy nic neříkal.

Na druhou stranu já taky ne.

Bylo to tak lepší.

Proto jsem ani moc neprotestoval, když Joe poprvé řekl: „Musíme se zbavit mobilů.“

Jeho bratři se vzepřeli. Bylo to obdivuhodné, protože se postavili svému alfovi. Prosili mě, abych mu řekl ne, abych Joeovi řekl, že se mýlí. Že existuje lepší způsob, jak na to. Jenomže já nemohl, protože jsem teď snil o vlcích, o smečce. Nevěděli to, co já. Neviděli, jak do Green Creeku bez varování přišli lovci, jak přišli do domu na konci cesty a rozsévali smrt. Zaskočili nás nepřipravené. Viděl jsem, jak Richard Collins klesl na kolena na zem zbrocenou krví jeho milovaných. Jak zaklonil hlavu a řval hrůzou. A když mu nový alfa položil ruku na rameno, Richard se po něm ohnal. „Nic jsi neudělal,“ zavrčel na něj. „Neudělal jsi nic, abys to zastavil. Tohle je tvoje vina. Všecko je to tvoje vina.“

Takže když se ke mně Joe otočil a vyhledal u mě podporu, řekl jsem mu, že se chová hloupě. Že to Ox nikdy nepochopí a opravdu mu to chce udělat?

Ale to bylo vše.

„Je to jediný způsob,“ řekl.

„Víš to jistě?“

Joe si povzdychl. „Ano.“

„Váš alfa rozhodl,“ řekl jsem Carterovi a Kellymu.

Vzal jsem jim mobily.

Tu noc spali špatně.

Z měsíce zbýval pouhý srpek, když jsem otevřel dveře motelu a vyšel ven do noci.

Na okraji parkoviště stál kontejner.

Hodil jsem do něj napřed Joeův mobil. Pak Carterův. Pak Kellyho.

Svůj jsem pevně svíral.

Displej ve tmě jasně zářil.

Zvýraznil jsem jméno.

Mark

Napsal jsem zprávu.

Je mi to líto.

Palec jsem držel nad tlačítkem pro odeslání.

Jako půda. Jako hlína a listí a déšť…

Neodeslal jsem ji.

Hodil jsem mobil do kontejneru a ani jsem se neohlédl.

zapalovací svíčka/malé sendviče

Bylo mi jedenáct, když nás Marty nachytal, jak se plížíme do garáže.

Nevím, proč mě tak přitahovala. Nebylo na ní nic zvláštního. Nacházela se ve staré budově pokryté vrstvou špíny, kterou snad nikdo nikdy nemyl. Troje velké dveře vedly do stání srezavými mechanickými zdvižemi. Muži, kteří tam pracovali, byli drsní, žvýkací tabák nacpaný vlících, paže akrk potetované.

Marty znich byl nejhorší. Oblečení měl neustále umazané od oleje ašpíny avjednom kuse se mračil. Okolo uší mu trčely prořídlé chmýřovité vlasy. Obličej měl zhyzděný jizvami po neštovicích ajeho těžký kašel zněl mokře abolestivě.

Fascinoval mě, izdálky. Nebyl vlk. Neměl žádnou magii. Byl příšerně, bolestivě lidský, hrubý aprchlivý.

Ajeho dílna mi připadala jako maják ve světě, který mi ne vždy dával smysl. Děda byl už pár roků vzemi amě svrběly prsty nutkáním dotknout se momentového klíče agumového kladiva. Chtěl jsem poslouchat předení motoru azjistit, jestli poznám, co je sním vnepořádku.

Čekal jsem do soboty, kdy všichni ostatní byli pryč. Thomas byl sAbelem vlese adělali věci, které alfové abudoucí alfové dělávají. Matka vyrazila do nehtového studia vsousedním městě. Otec tvrdil, že má schůzku, takže byl stmavovláskou, okteré jsem neměl nic vědět. Rico byl marod, Chris měl zaracha aTanner vyrazil na výlet do Eugene, na který si celé týdny stěžoval.

Nebyl tu nikdo, kdo by mi řekl ne, atak jsem vyrazil do města.

Dlouho jsem jen postával naproti přes ulici adíval se. Svrběly mě paže. Cukaly mi prsty. Vkůži jsem měl magii, kterou jsem neměl jak ventilovat. Potom, co dědu zabila jeho stará dáma, jeho nářadí záhadně zmizelo. Otec tvrdil, že nebylo důležité.

Zrovna jsem sebral odvahu přejít ulici, když jsem vzadu vmysli ucítil slabý tah, prosté uvědomění, které se stávalo čím dál známějším.

Povzdychl jsem si. „Vím, že tam jsi.“

Ticho.

„Fakt můžeš vylézt.“

Mark vyšel zuličky ubistra. Tvářil se zahanbeně, apřesto vzdorně. Na sobě měl džíny atriko sobrázkem Krotitelů duchů. Vkině zrovna běželo pokračování. Rico, Tanner, Chris ajá jsme se na něj chystali jít. Napadlo mě, že bych pozval iMarka, ačkoli jsem tak úplně nechápal, co mě ktomu vede. Pořád mi šel na nervy, už ale ne tak moc. Líbilo se mi, jak se někdy usmíval.

„Co děláš?“ zeptal se.

„Proč?“

„Stojíš tu už celou věčnost.“

„Šmíráku,“ zamumlal jsem. „Pokud to musíš vědět, jdu kMartymu.“

Zamračil se apohlédl přes ulici. „Proč?“

„Protože chci vidět, jak to vevnitř vypadá.“

„Proč?“

Pokrčil jsem rameny. „Je to… to bys nepochopil.“

Znovu se na mě zadíval. „Možná jo, když mi to povíš.“

„Vadíš mi.“

Naklonil hlavu na stranu jako pes. „Lžeš.“

Zaškaredil jsem se na něj. „Nech toho. Tohle nedělej. Neposlouchej moje srdce.“

„Nemůžu. Dělá hrozný rámus.“

Nevěděl jsem, proč moje srdce dělá hrozný rámus. Doufal jsem, že se mnou není nic vnepořádku. „No, zkus to.“

Teď už se lehce usmíval. „Nevadím ti.“

„Vadíš. Fakticky jo.“

„Tak pojďme.“

„Cože? Kam? Co to… hej. Co to děláš?“

Už si to štrádoval přes ulici. Když jsem zasyčel jeho jméno, ani se po mně neohlédl.

Běžel jsem za ním.

Měl delší krok než já. Na každý jeden jeho já musel udělat dva. Říkal jsem si, že jednou budu větší než on. Nezáleželo na tom, že je vlk. Já budu větší asilnější abudu všude chodit za ním auvidíme, jak se mu to bude líbit.

„Budeme mít malér,“ šeptal jsem zuřivě.

„Možná,“ řekl.

„Tvůj táta se naštve.“

„Tvůj taky.“

Usilovně jsem přemýšlel. „Nikomu nic nepovím, pokud ty taky ne.“

„Jako tajemství?“

„Jo. Jasně. Jako tajemství.“

Zatvářil se zvláštně potěšeně. „Ještě nikdy jsme spolu žádné tajemství neměli.“

„Ehm, jo. Měli. Jsi vlkodlak. Já čaroděj. To je opravdické tajemství.“

„To se nepočítá. Vědí otom jiní. Tohle bude jenom tvoje amoje tajemství.“

„Jsi fakt pitomec.“

Přešli jsme přes ulici. Dveře garáže byly otevřené. Ze starého magneťáku duněli Judas Priest. Uvnitř jsem viděl dvě auta astarý pickup. Jeden zchlapů ležel pod truckem. Marty se spolu snějakým starším mužem vobleku skláněl nad Chevy Camarem IROC-Zzosmdesátého pátého. Ta kára byla naleštěná ačervená ajá po ničem netoužil víc než dostat ji do rukou. Kapota byla zvednutá aMarty se uvnitř vněčem rýpal. Muž vobleku se tvářil podrážděně. Díval se na hodinky apodupával nohou.

Opřel jsem se ostěnu garáže, Mark vedle mě. Když se prsty otřel omoje, proběhlo mi paží něco jako magický pulz. Ignoroval jsem to.

„…akdy ta kontrolka naskočila?“ ptal se Marty.

„Jak jsem říkal,“ řekl kravaťák, „minulý týden. Nechcípá, nevynechává. Neklepe se, ne…“

„Jo, jo,“ přerušil ho Marty. „Slyšel jsem vás. Možná se někde rozpojily dráty. Tyhle sporťáky vypadaj dobře, ale jsou na sračky. Vysolíte za ně prachy, abyste si nabrnknul babu, jenomže pak se rozpadnou azůstane vám křáp.“

„Tak zvládnete to opravit, nebo ne?“ Kravaťák nezněl zrovna šťastně. Napadlo mě, jestli se mu podařilo nabrnknout si babu. Pak mě napadlo, co to asi znamená.

„Podejte mi manuál,“ řekl Marty. „Radějc ať je anglicky, jinak nám bude na hovno, poněvadž nám nic neřekne. Pojďme do kanceláře akouknem se na to.“

Kravaťák zafuněl, ale udělal, co Marty chtěl. Naklonil se do IROC-Z, zpřihrádky na doklady vytáhl manuál anásledoval Martyho do kanceláře.

Přišla moje chvíle. Ta šťabajzna tu prostě seděla, celá rozcapená. Čekala na mě. Pěkně do ní strčím prsty apromažu ji, jak mě to děda učil.

„Jdu dovnitř,“ pošeptal jsem Markovi.

„Tak jo,“ odpověděl šeptem. „Jsem ti vpatách.“

Vešli jsme do dílny, zrovna když Judas Priest nahradili Black Sabbath. Bylo to tam cítit chlapy akovem ajá to všecko vdechoval. Muž pod truckem se trochu zavrtěl, ale jinak se ani nehnul. Marty akravaťák byli vkanceláři, schovaní za vozem na zdviži.

IROC-Zbyla přímo tady ačekala na mě. Byla nádherná, červená jako jablíčko sčernými prvky astříbrným chromováním. Kravaťák si ji nezasloužil.

Sklonil jsem se nad motorem ahledal něco, cokoli.

„Světlo,“ zamumlal jsem Markovi.

„Cože?“

„Potřebuju světlo. Když oněco požádám, podáš mi to. Tak se maká na autech.“

„Jak mám najít světlo?“

„Očima.“

Něco zamumlal, ale já ho ignoroval acelou ji do sebe nasával.

„Světlo,“ řekl nakonec. Napřáhl jsem ruku. Podal mi malou baterku. Nebyla nic moc, ale bude stačit.

„Tak pojď, mrcho,“ řekl jsem.

„Cože? Nemusíš mi nadávat. Sehnal jsem…“

„Ty ne,“ řekl jsem. „Takhle se mluví, když makáš na auťácích. Snažíš se zjistit, co snima je, autoho jim nadáváš. Naučil mě to děda.“

„Ach. Ato pomáhá?“

„Jo. Když jim dost vynadáš, nakonec na to přijdeš.“

„To nedává smysl.“

„Funguje to. Věř mi.“

„Věřím,“ řekl Mark tiše ajá ucítil další zašimrání magie na kůži. Zboku se ke mně přitiskl asehnul se se mnou nad motorem. Ramenem se otřel omoje. „Takže tomu autu budeme nadávat.“

„Jo,“ řekl jsem acítil, jak se červenám. „Teda, je to… jo.“

„Tak jo. Hm. Ty… sráči?“

Zasmál jsem se. „Jsi vtom příšerný.“

„Ještě nikdy jsem to nedělal!“

„Fakt příšerný.“

„No prosím. Chci vidět, jak si povedeš ty.“

Zapátral jsem vpaměti, jak to dělal děda. „No tak, ty zparchantělá nicko. Do pekla.“

„Páni,“ vydechl Mark. „To… tě naučil tvůj děda? Mému dědovi trčely zuší chlupy apořád zapomínal, kdo jsem.“

„Naučil mě toho hodně,“ řekl jsem. „Vlastně všecko. Zkus to znovu.“

„Tak jo. Nech mě přemýšlet. Ehm – co třeba, co je to stebou, ty divná děvko?“

Zajíkl jsem se. „Panebože.“

„Co kdybys mi prozradil svoje tajemství, ty zkurvený mamlasi?“

„Nechápu, proč jsem tě vůbec bral ssebou.“

„Zkurvený sráči poděl…“

Byl dobrý. To se mu muselo nechat. Než mě ale mohlo třeba jenom napadnout říct mu to, uviděl jsem to.

„Tam,“ řekl jsem aukázal baterkou. „Vidíš? Přímo támhle? Tohle je špatně.“

„Nic nevidím,“ řekl Mark.

„Je to… ech, podej mi ruku.“

Nezaváhal.

Později, mnohem, mnohem později, si na ten okamžik vzpomenu. Bylo to poprvé, co jsme se drželi za ruce. Poprvé, co jsme se záměrně dotkli. Jeho ruka byla větší než moje, měl silné, tupé prsty. Jeho kůže byla tmavší ateplá. Kosti působily křehce ajá vnímal krev tepající těsně pod povrchem. Otec se oto postaral. Patřil jsem jí, Bennettovým, kvůli tomu, co jsem měl vkrvi já.

Jenomže mi bylo teprve jedenáct. Nechápal jsem, co to znamená.

On ale jo.

Proto se ostře nadechl, když jsem ho vzal za ruku, ajá koutkem oka zahlédl pod kapotou vozu záblesk oranžové. Slabě zavrčel, hluboko vhrudi, amohl bych přísahat, že havran vtu chvíli vzlétl. Já…

„Co tu kčertu vyvádíte?“

Pustil jsem jeho ruku, vylekaný zlostným hlasem, který se za námi ozval.

Než jsem se stačil úplně otočit, Mark se postavil přede mě apostrčil mě za sebe. Stoupl jsem si na špičky anakoukl mu přes rameno.

Stál tam Marty, celý rudý anakrknutý. Muž vobleku se tvářil zmateně, na krku povolenou kravatu.

Marty přimhouřil oči, když mě uviděl. „Ty. Tebe znám. Viděl jsem tě už dřív. Byls Donaldův.“

Donald Livingstone. Můj děda. „Ano, pane,“ řekl jsem, už dávno jsem se totiž naučil, že když se kdospělákům chováte zdvořile, někdy vás to dostane zprůšvihu.

„Aty,“ řekl Marty Markovi. „Tebe jsem viděl sledovat tamtoho.“

„Chráním ho,“ řekl Mark. „Protože je můj.“

Pevněji jsem mu stiskl rameno. Nechápal jsem, co to znamená. Byli jsme smečka, jo, a…

„Kluku, mám uprdele, co děláš, dokud to děláš jinde. Padejte kčertu vodsaď. Tohle není místo pro…“

„Zapalovací svíčka!“ vyhrkl jsem.

Marty na mě zamrkal. „Cože?“

Odstrčil jsem Marka stranou. Rozzlobeně zaskřehotal aznovu se na mě namáčkl, nepřipustil mezi námi žádný prostor. Na jeho vlkodlačí manýry jsem teď ale neměl čas. Měl jsem co říct. „Kontrolka motoru. Svítí kvůli zapalovací svíčce. Je zalitá olejem.“

„Očem to mluví?“ zeptal se kravaťák. „Kdo je to děcko?“

„Svíčka,“ řekl Marty pomalu. „Opravdu.“

Zuřivě jsem přitakal. „Jo, ano. Ano, pane. Je.“

Marty ke mně vykročil ajá se na chvíli bál, že se Mark promění. Než to ale mohl udělat, protáhl se Marty kolem mě asehnul se nad IROC-Z. „Baterku,“ zamumlal anapřáhl ruku.

„Baterka,“ řekl jsem ihned apodal mu ji.

Chvíli to trvalo, ale pak: „Hm. Koukni se na to. Kam jsem dal voči. Už nejsou, co bývaly. Na tyhle sračky začínám být moc starý. Kluku, pojď sem.“

Šel jsem. Mark taky.

„Až moc oleje,“ řekl Marty.

„Ano, pane.“

„Mohl by to být problém se spotřebou.“

„Nebo se systémem emisí.“

„Nebo se systémem zapalování.“

„Se vstřikováním. Možná shadicí.“

Zavrtěl hlavou. „Palivo neuniká. Nevidím žádné poškození.“

„Očem to mluví?“ zeptal se kravaťák.

„Nemám zdání,“ řekl Mark. „Ale Gordo ví hromadu věcí. Víc než kdokoli jiný, koho znám. Je fajn achytrý avoní jako hlína alistí a…“

Praštil jsem se hlavou do kapoty. Záblesk bolesti byl tak ostrý, až jsem vyjekl. Mark byl hned umě, ruce na mých ramenou. „Mohl bys přestat žvanit otom, jak voním?“ zasyčel jsem přes zaťaté zuby. „Zníš tak divně.“

Mark mě ignoroval. Vzal moji tvář do dlaní asklopil mi hlavu, aby prohlédl ránu, která určitě musela hrozně krvácet abude vyžadovat stehy azůstane mi hnusná jizva, která…

„Malá boule,“ zamumlal tiše. „Musíš být opatrnější.“

Odtáhl jsem se. „No, ty musíš…“

„Snadná oprava,“ řekl Marty. „Nezabere víc než pár hodin, teda pokud nebudem muset objednat náhradní díly. Běžte si dát kafe vbistru. Akus koláče.“

Kravaťák se chvíli tvářil, jako by se chtěl hádat, ale nakonec jenom kývl. Zvědavě si změřil Marka amě, pak se otočil avyšel zgaráže ven na slunce.

Marty se ke mně otočil. „Gordo, že jo?“

Pomalu jsem kývl.

Nevěděl jsem, co na to říct, proto jsem držel jazyk za zuby.

„Učil tě?“

„Ne.“

Table of Contents

O Havraní písni

sliby

roztrhaný na kusy/hlína a listí a déšť

první rok/znáš slova

zapalovací svíčka/malé sendviče