Gisèle Pelicot

ÓDA NA ŽIVOT

Hanba musí změnit strany

Copyright © Gisèle Pelicot, 2026

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Podle francouzského originálu Et la joie de vivre vydalo v edici Hvězdy nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2026. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Petra Zikmundová

Odpovědná redakce Martina Rybičková

Jazyková redakce Sára Vybíralová

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Marek Vlha, Zuzana Kačerová

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Fotografie na přední straně obálky © Pascal Ito

Úprava české obálky David Dvořák

Fotografie autorky © Christophe Simon_AFP Photo

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-oda-na-zivot, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2026

ISBN 978-80-7555-310-2

1

K snídani vždycky prostírám večer předem. Přichystám hrnky, talíře, příbory a ubrousky, potom med a skleničky s marmeládou. Jako bych tím přeskakovala noc, které jsem se pokaždé děsila, a nastolovala harmonii následujícího dne. Postačí už jen vytáhnout máslo, zapnout konvici a nechat místnost provonět kávou a topinkami. Všechno proběhne, jak má.

Stůl jsem připravila i toho večera. Dokonce jsem Dominiquovi nachystala oblečení. Říkejme mu Dominique. Já ho tak nikdy neoslovovala, dříve jsem raději používala láskyplné zdrobněliny, a potom už jsem nevěděla, jak ho nazývat. Mluvila jsem o něm jako o panu Pelicotovi. K sepsání našeho příběhu jsem zvolila jeho křestní jméno. Vybrala jsem mu lahvově zelené manšestráky a růžové polo tričko Lacoste, které dostal od dětí. Nazítří ráno jsme se měli dostavit na policejní stanici.

Měli jsme tam být v 9.30. Poslouchali jsme zprávy na RTL a u toho pili kávu. Celosvětová pandemie covidu znovu nabírala na síle. Vyhlásili další lockdown. Kuchyňským oknem jsem pozorovala oblohu, bylo krásně. Navrhla jsem, že bychom mohli odpoledne vyrazit na dlouhou procházku, jako bych chtěla vládní nařízení zneplatnit, a jistě si taky spravit náladu po ranním předvolání. Dominique usazený na protější židli neodpověděl. Podotkla jsem, že můj bratr Michel by dnes oslavil devětašedesátiny, bylo totiž druhého listopadu. Dominique si povzdechl, že listopad nemá rád, prý to nikdy nebyl dobrý měsíc. Bezpochyby tím narážel na všechny ty faktury a upozornění na nedoplatky, které se na nás nahrnou. V kuchyni se tak chvíli vznášely mé přízraky z minulosti a naše potíže s penězi. S těmi jsme se ale potýkali odjakživa a svým způsobem jsme si díky nim byli bližší. Dominique se šel osprchovat a já sklidila ze stolu. Na odchodu si oblékl bundu, která se vůbec nehodila k oblečení, co jsem mu připravila. Řekla jsem mu to a on jen pokrčil rameny. Nasedli jsme do mého auta. K policejní stanici v Carpentrasu řídil on.

O dva měsíce dříve nachytal Dominiqua člověk z ostrahy v obchodě Leclerc, jak třem ženám strká mobil pod sukně a natáčí si je. Já tou dobou pobývala u naší dcery Caroline a jejího manžela Pierra kousek od Paříže, kde jsem až do konce prázdnin hlídala vnuka. Odtud jsme pak na víkend odjeli do jejich domu na Île de Ré u západního pobřeží. Tam mi Dominique zavolal – tak rozrušeného jsem ho ještě neslyšela. Koktal, že ztratil telefon, koupil si nový a teď ho potřebuje aktivovat pomocí kódu, který nechal poslat na moje číslo. Nadiktovala jsem mu ho, ale u tak pořádného a systematického muže mi to celé připadalo nějaké zmatené. Když mě o několik dní později přijel vyzvednout na nádraží, zdál se mi pohublý. Doma potom propukl v pláč. Říkal, že o mě nechce přijít. Okamžitě se mi vybavil táta po smrti maminky. Muž v slzách, to je pro mě můj otec, jak se chvěje a vzlyká, já stojím u něj a nedokážu ho ukonejšit. Jakmile se tedy Dominique rozplakal, dostala jsem strach, že je nemocný, že se mu vrátila rakovina a vezme nám ho.

Když mi tedy nakonec přiznal, že minulý týden ztratil hlavu a v carpentraském Leclercu si někoho natáčel pod sukní, načež skončil na stanici, kde mu zabavili telefon a počítač, zarmoutilo mě to, ale současně se mi téměř ulevilo. Představa, jak můj manžel ty ženy šmíruje, jak tímto způsobem zasahuje do cizího soukromí, byla nesnesitelná, ale zažila jsem už horší, smrtelné tragédie. Ve srovnání s nimi se tohle dalo alespoň částečně napravit.

Řekla jsem mu tedy, že ta záležitost zůstane mezi námi, před dětmi, které by zdrtila, ji zatajím a neopustím ho, ale rozhodně se musí dotčeným ženám omluvit, docházet na terapii, a pokud se to bude ještě někdy opakovat, odejdu od něj. „Slibuju ti, že už to neudělám,“ ujistil mě. Nemohla jsem mu zapomenout, co provedl, bylo to varování. Jenže před čím? To jsem netušila. Chtěla jsem, aby v našem okrovém domečku s modrými okenicemi na jihu Francie, kam jsme se odstěhovali na důchod, šel život navzdory všemu dál. Zakryli jsme bazén. Růžové oleandry odkvetly. Blížil se podzim.

~

V polovině října jsem se znovu vydala do Paříže. Tentokrát jsem se měla starat o děti svého syna Davida, který musel podstoupit menší chirurgický zákrok. Vnoučata jsem jezdila hlídat, kdykoli mě o to některé z mých dětí požádalo. Ve svém diáři jsem počítala se školními prázdninami a vždycky jsem přispěchala i v naléhavých případech. Byla jsem zkrátka babička na zavolání. Stárnutí jsem se nikdy nebála, tuhle životní fázi jsem považovala za výsadu. U Davida jsem hodně času trávila s vnučkami: Charlize si každé ráno tvrdošíjně odmítala obléct cokoli jiného než teplákovou soupravu a její dvojče Clémence se zase ráda převlékala a měla slabost pro princeznovské šaty. Bylo jim devět; v jejich věku jsem já přišla o matku.

~

To ráno jsem neslyšela, že mi zvoní telefon. Seděly jsme s Clémence na lavičce u tenisového kurtu a pozorovaly, jak Charlize dobíhá každý míček. Forehand se jí zlepšil. Na displeji mi vyskočil nepřijatý hovor od neznámého čísla, o chvíli později jsem zavolala zpátky. „Dobrý den, mám od vás nepřijatý hovor.“ Na druhé straně se ozval mužský hlas: „Podstrážmistr Laurent Perret, policie Carpentras. Před několika týdny jsme vyslýchali vašeho manžela. Víte, o co se jedná?“ Potvrdila jsem, že mi manžel všechno pověděl. Ta odpověď mi zněla triumfálně, jako ukázka důvěry starého páru, v němž před sebou partneři nic neskrývají. Dodala jsem, že se svým mužem žiju už padesát let a nikdy se ke mně nezachoval nečestně.

„Kdy se vracíte?“

„Jednadvacátého října. Můžu se za vámi zastavit, hned jak budu zpátky.“

„Ne, to ne, máme spoustu práce. Přijďte druhého listopadu s manželem.“

~

Druhý listopad tedy nadešel. Na rozdíl od táty oplakávajícího maminku neměl Dominique žádný důvod k slzám. „Neboj, to bude jen formalita,“ ubezpečila jsem ho, když jsme parkovali u policejní stanice. Nacházela se v malé, střízlivé, moderní budově ve stejném odstínu okrové jako náš dům – v typické barvě provensálských omítek. Nasadili jsme si bleděmodré roušky, které teď zakrývaly všechna ústa na zeměkouli, a vešli dovnitř. Sotva jsme se nahlásili na recepci, už se nad námi přes zábradlí v prvním patře skláněl muž s vlasy na ježka.

„Napřed si promluvím s panem Pelicotem, s paní potom,“ zavolal na nás.

Byl to podstrážmistr Perret. Dominique šel v té své neladící bundě nahoru, ani se neotočil. Po chvilce se policista objevil znovu a pokynul mi, ať ho následuju. I já se tedy lehkým krokem vydala po schodech a domnívala se, že se v jeho kanceláři s Dominiquem shledáme. V místnosti však nebyl. Laurent Perret mě usadil naproti sobě, ale poměrně daleko od svého pracovního stolu, takže jsem si mohla stáhnout roušku. Okamžitě jsem se začala za činy svého manžela omlouvat. Naproti mně seděl chlap jako hora se širokými rameny a mohutnou tváří, dokonalé ztělesnění autority, a přitom z jeho chování vůči mně vyzařovala vlídnost a ohleduplnost. Požádal mě, abych uvedla svou totožnost, datum a místo narození: sedmého prosince 1952 ve Villingenu, v Německu. Příjmení za svobodna: Guillou. Jména rodičů: Yves Guillou a Jeanne Prot. Zeptal se mě, jak jsme se s Dominiquem seznámili, já odpověděla, že to bylo u matčiny sestry v červenci 1971, a dodala jsem, že to byla skutečná láska na první pohled. Zeptal se, jak bych popsala manželovu osobnost.

„Je to laskavý, pozorný člověk. Skvělý chlap, proto jsme pořád spolu.“

Zeptal se, jestli si zveme domů návštěvy. Já na to, že často, a když mě požádal, abych mu takový typický večer popsala, odpověděla jsem, že nemají předepsaný průběh, nejsme žádní zaprdění stařečci. Zeptal se mě, v kolik hodin chodím spát, jestli do postele uléháme společně s manželem, jestli si odpoledne někdy zdřímnu. Ty otázky mě trochu zarážely.

„Pořádáte swingers?“

Už jsem tomu vůbec nerozuměla. Slyšela jsem se odpovídat, že nikdy, v životě, hrozná představa, slyšela jsem se koktat, že vyměňování partnerů je pro mě nepředstavitelné. Že bych nesnesla, aby se mě dotýkali jiní muži. Že k tomu potřebuju city. Zeptal se mě, jestli si myslím, že svého manžela znám tak dobře, že by přede mnou nic neutajil. Přisvědčila jsem.

„Ukážu vám fotky a videa, která se vám nebudou líbit.“

V tu chvíli jsem si všimla, že víc než rozpaky se mu do hlasu vkrádá podivná směsice obav a ochranitelství. Oznámil mi, že Dominiqua právě umístili do vazby – je podezřelý ze znásilnění s přitěžujícími okolnostmi a podávání omamných látek. Myslím, že jsem se rozplakala. Přisunula jsem si židli blíž ke stolu a znovu si nasadila roušku. Vytáhl jednu fotku a podal mi ji. Byla na ní žena v podvazcích ležící na boku. Za ní byl natažený muž tmavé pleti, pronikal do ní.

„Na té fotce jste vy.“

„Ne, to nejsem já.“

Nasadila jsem si brýle a on mi podal další fotku. Stejná žena na zádech, vedle ní potetovaný muž.

„Jste to vy.“

„Ne.“

Ty osoby jsem nepoznávala. Ani tu ženu. Měla úplně povadlé tváře. Úplně ochablá ústa. Byla to hadrová panenka.

Třetí fotka. Tenhle muž si na sobě nechal hasičský svetr.

Neposlouchala jsem, co mi policista říká. Tedy poslouchala, ale vůbec to ke mně nedoléhalo. Bylo to jako ozvěna nějakého vzdáleného hlasu. „Je to vaše ložnice. Nejsou to snad vaše lampičky?“

No a co? Ta bezvládná žena na posteli nejsem já. Je to fotomontáž. Dílo někoho, kdo proti Dominiquovi něco má. Vždyť včera večer, když v televizních zprávách viděl ženu, která je kvůli covidu na dýchacím přístroji, mi říkal, jak strašně by ho trápilo vidět v takovém stavu mě.

Podstrážmistr vyslovil číslo. K nám domů mě přišlo znásilnit padesát tři mužů. Požádala jsem o vodu. Nemohla jsem pohnout ústy. Do kanceláře za námi přišla psycholožka. Mladá žena.

Jsme sice ve stejné místnosti, ale jako bych tu nebyla.

Nepotřebuju psycholožku. Nepochybuju o svém štěstí, o našem štěstí. Brzy budeme svoji padesát let, a přitom si jasně vybavuju naše seznámení. Jeho úsměv. Jeho nesmělý pohled. Dlouhé vlnité vlasy po ramena. Pruhovaný svetr. Věděla jsem, že mě bude milovat.

~

V kanceláři podstrážmistra Perreta mi mozek vypověděl službu.

2

Psal se červenec 1971. O prázdninách jsem na pár dní přijela ke své tetě Andrée, která právě nečekaně ovdověla. Chtěla jsem jí poskytnout útěchu, tak jako ji ona vždycky poskytovala mně. Velice brzy mi pověděla o mladém Dominiquovi, kterého nedávno zaměstnala. Když teď strýček nebyl mezi námi, potřebovali ona a její syn někoho, kdo by jim pomohl udržet v provozu rodinný elektromontážní podnik, přímo sousedící s jejich domem. Firma se jmenovala Gagneux a dřevěná fasáda dílny byla posetá reklamami na novinky a instalace všeho druhu. Na venkově běžela modernizace v plném proudu. „Práce máme nad hlavu,“ říkávala teta.

Viděla jsem na ní tiché utrpení a odevzdanou pracovitost lidí z našeho kraje, ale také mléčnou pleť své mámy, která zemřela před devíti lety pár kroků odsud. V jejích pohybech i hlasu jsem slídila po podobnostech, po ozvěnách její nejmilejší sestry: byly spolu jedna ruka, nerozlučné jako dvojčata. Vracela jsem se do krajiny svého dětství, ke kalnému prameni své posmutnělosti i svých radostí. A poslouchala jsem, jak mi vypráví o tom novém zaměstnanci, který teď s mým bratrancem objíždí s elektroinstalatérskými zakázkami okolní statky. Slibovala mi, že ho poznám, protože po práci s nimi vždycky tráví čas, dokonce s nimi i večeří. Červený Citroën 2CV měl zaparkovaný hned za domem, na silnici spojující Châtillon-sur-Indre a Azay-le-Ferron. Tady se mi nemohlo přihodit nic zlého.

Kdybych měla ten kraj popsat, vyprávěla bych o zámcích rozesetých skoro všude po krajině. Tato někdy honosná, jindy polorozpadlá sídla, jež jsou vidět ze silnice nebo z vlaku, jako by otevírala brány do jiných století a jiných světů. Mezi těmi prázdnými staveními jsem proběhala celé dětství. Ačkoli kulaté věže se špičatými střechami zámku Azay-le-Ferron jako by vypadly přímo z pohádky nebo obrázkové knížky pro děvčátka, nevzpomínám si, že bych kdy snila o tom, že jsem princezna, která se provdá za prince na bílém koni. Věděla jsem, odkud pocházím. Chodívala jsem s babičkou za kozami a psem, pozorovala jsem ji, jak ve sklepě vyrábí sýry, jak vytahuje vroucí prádlo z vyvařovacího kotle, pokládá ho do kolečka a veze ho s dřevěným tloukem opláchnout do prádelny. A když jsme s naším koněm pomáhali při sbírání hroznů, pila jsem miot, směs vody, cukru a vína, v níž se namáčely kousky chleba. Byli jsme vnoučata Marie a Rogera Protových z vesničky Le Chatelier.

S maminkou a bratrem jsme k nim jezdívali na léto. Každé ráno jsem z dětské postýlky slýchala, jak můj dědeček, tesař, nabízí dělníkům kávu, poslouchala jsem tu uklidňující symfonii, v níž dospělí dávají najevo svou přítomnost, svou úlohu, něhu. Na dlouhém kuchyňském stole byl vždycky veliký dvoukilový chléb nakrájený na tlusté krajíce, konvice kávy, ze které se kouřilo, tvaroh a čerstvě načesané červené broskve. Právě na tenhle stůl nejspíš stále navazuju, když chystám snídaně na následující den. Mám v sobě ten obraz schovaný, tak jako jsou ve starých dřevěných stolech schované přídavné desky, které se vytahují při rodinných oslavách. Jeho přísliby bych chtěla protahovat donekonečna. V mých vzpomínkách pořád kokrhá kohout a okenicemi se dovnitř vkrádá slunce.

~

Tyhle výjevy se brzy měly stát zašlou idylou, vzdálenou prázdninovou vzpomínkou. Druhá světová válka mizela v propadlišti dějin a dvacáté století se dramaticky měnilo. Mladí lidé se stěhovali do měst a na jejich okraje, jako už dřív odešla moje maminka a hodně jejích sourozenců. Netrvalo dlouho a na venkově se začaly scelovat pozemky, aby získaly na rozloze, čímž zanikala spousta statků s políčky ještě plnými živých plotů, houští a kamenitých srázů poskytujících útočiště hadům. Pekař i řezník, kteří dřív s troubením vjížděli dodávkou do vsi, pak vypínali motor a otevírali zadní dveře, brzy přestali jezdit. Povlečení z režného lnu, máchaná v metylenové modři a sušená na slunci, končila na bleších trzích. Ale my se tam v roce 1957 usadili, zbytku světa navzdory. Běh života se obrátil.

Bylo mi pět, bratru Michelovi šest – vzpomínky z tohoto věku už v člověku zůstávají. Rodiče si pronajali chladný dům, jistě to bývala hospodářská budova připadající k zámku. Obývali jsme pouze první patro s řadou velkých pokojů s vysokými stropy a obrovskými krby. Na konci chodby se nacházela kuchyň. Koupelnu jsme neměli, jen umyvadlo a džbán s vodou, která se v zimě ohřívala na kamnech, v létě pak v lavoru na přímém slunci. K tetě Jeanne jsme to měli jen přes louku a prarodiče bydleli pár minut od nás. Dům stál na konci široké ulice vedoucí k zámku Azay-le-Ferron.

Michela, mě i naše bratrance a sestřenice správce zámeckého parku dobře znal. Vídal nás, jak si to štrádujeme po ulici, v koloniálu paní Tanchoux hledáme po kapsách centimy a s pusou plnou karamelek nebo prsty obalenými šumákem vcházíme do parku. Hrávali jsme si mezi stromky upravenými ve stylu francouzské zahrady a pobíhali po cestičkách a přilehlých polích. Ani jsme si to neuvědomovali, ale nevnímali jsme hranice a čas, nerozuměli jsme rozdílům mezi lidmi ani jejich válkami, do nichž v jednom kuse odcházel tatínek, který byl voják z povolání a jehož jsme vídali vždycky jen krátce, když dostal opušťák.

Zato jsme dokázali rozlišovat Citroëny 2CV nebo Renaulty 4CV patřící lidem z okolí a DSka těch bohatších, která parkovala před cukrárnou v Azay-le-Ferron. Tento podnik byl vyhlášený svými krémovými řezy a zákuskem ve tvaru melounu, proslulým „mandlovým melounem“ servírovaným s vanilkovou omáčkou. Věděli jsme taky, proč babička nosí jen černou, i když je dědeček pořád naživu. Já a maminka jsme byly u toho, když jí můj strýček přišel oznámit, že sestřenice Micheline je po smrti. Měl zarudlé oči a s sebou své dva syny, malé chlapečky, celé rozespalé. Jejich sestra se popálila, když matka ohřívala alkohol na škubání kuřete. Tekutina se na dceru převrhla a převoz do nemocnice holčička nepřežila. Micheline zemřela. Byla jednou z nás, drobná, krátkovlasá brunetka. S ostatními sestřenicemi jsme si s ní tolik nehrály, byla starší, měla dvanáct, ale patřila mezi nás. Další den babička oblékla černé šaty a ty nosila až do konce svých dní. A stromy, pole a zámky všude kolem byly svědky, že v sobě umíme zadržet slzy.

Především jsme věděli, že maminka je nemocná.

~

Občas musela do nemocnice a zpátky ji pak přivezli zdravotníci bledou a pohublou na pojízdném lehátku. Vždycky jsem se bála, že z něj spadne, svalí se na zem a domů už se nikdy nevrátí. Jednoho dne cestou do školy vypadlo sestřenici z úst slovo „rakovina“. Mluvila tehdy o někom jiném, ale to slovo mi utkvělo v paměti, znělo jako možné vysvětlení a taky jako rozsudek smrti. Zanedlouho se u nás začala denně objevovat babička, aby se o všechno – a hlavně o maminku – postarala. Každé ráno jsem ji vídala přijíždět a večer zase odjíždět na kole v těch jejích smutečních šatech. Maminka neplakala, alespoň ne před námi. Ani já jsem tedy neplakala. Jednou jsem ji slyšela křičet. I letmé doteky jí působily muka, už jsme na ni nesměli sahat. Sledovala jsem, jak babička odvíjí dlouhé pásky bílé bavlny a podkládá jimi mamince ramena. Pánev měla v sádře; rakovina se jí dostala do kostí. Přestěhovali jsme ji i s postelí do kuchyně blízko okna, aby nikdy nebyla sama. Vedle postele stál červený umakartový stůl a na něm rádio Telefunken. Voněla tam leštěnka Miror, kterou tatínek přivezl z vojenské mise v Alžírsku a kterou Hélène, paní na úklid, používala na měděné nádobí.

~

Když jsem toho léta roku 1971 přijela za tetou, všechno jsem to ještě měla v živé paměti. Celá jsem se chvěla, podlamovala se mi kolena. Minulost mě vtahovala, bylo v ní všechno, štěstí i neštěstí, jako bych už měla život za sebou. A pak do kuchyně vstoupil Dominique. Ten den mě mezi oči píchla vosa, v krvi mi koloval jed a víčka mi natekla tolik, že jsem mu připadala jako Asiatka. Mně se při pohledu na jeho lokny po ramena a pruhovaný svetr vybavil písničkář Julien Clerc.

Večer se u tety zdržel, bylo znát, že cestu zpátky k rodičům v Châtillon-sur-Indre odkládá. Moji rodinu, která mu zjevně projevovala dosud nepoznanou vřelost, měl rád. V jejich přívětivosti nacházel určitou náhradu. Stejně jako já.

Bylo mi devatenáct. Tou dobou jsem žila v Paříži s otcem, bratrem a nevlastní matkou. Pracovala jsem jako sekretářka v tiskárně bankovních šeků. Pro něj jsem tak byla Pařížanka se vším, co si pod tím slovem venkované představují. Ve skutečnosti jsme však byli jenom dvě děti, velmi brzy vržené do pracovního života, a to, že jsme si v tomhle koutě středofrancouzského departementu Indre natloukli jako prckové nesčetněkrát kolena, nás spojovalo. Jeho nesmělost ve mně budila důvěru. Často se červenal a vůbec nepůsobil jako sebejistý mladík. Já do té doby lásku, a dokonce ani flirt, nepoznala. Vycítila jsem ale, že on mě bude milovat. To, že jsem ho potkala u Andrée, bylo znamení. Maminka mi dávala znamení, že mě ochraňuje, tenhle muž mě bude milovat a můj život dostane smysl tam, kde ho dřív ztratil.

Jen co jsem se o pár dní později vrátila do Paříže, pověděla jsem o něm tátovi. Ten moje nadšení zchladil. Prý jsem moc mladá, oba jsme nezkušení. Coby vojákovi z povolání se mu nelíbilo, že se Dominique vyhnul vojně. Myslím, že nechtěl, abych odešla z domu. Nebyla jsem sice ještě plnoletá, ale už jsem si vydělávala, takže jsem za Dominiquem do Indre jezdila o víkendech vlakem a jako dárky mu vozila svetry a parfémy koupené v Paříži. Lákala jsem ho k sobě, do města, daleko od jeho rodiny, kterou jsem začínala poznávat. Jeho matka Juliette namítala, že tam bude nešťastný. Bylo jí padesát a působila unavená životem. Denis Pelicot, Dominiquův otec, se vyjadřoval výhradně křikem. Doma obdivně mluvívali o bratru Joëlovi, který na fakultě v Tours studoval medicínu, kdežto Dominique ze školy odešel brzy a elektrikářský plat odevzdával rodičům. Pokoj sdílel s mentálně zaostalou holčičkou Nicole, kterou měla rodina v pěstounské péči. V druhém pokoji bydlel jeho děda z otcovy strany, který býval dlouhou dobu portýrem v grandhotelu v Trouville a vyprávěl o tom, jako by se vrátil z jiného světadílu. Teď trpěl Parkinsonovou chorobou. Rodiče spali v obýváku. Cítila jsem, že jejich svět je pochmurný a že hrůzu z neodvratnosti osudu za všemi těmi dveřmi jen schovávají.

Přesto jsme se pod tou střechou poprvé pomilovali. Ten okamžik jsem oddalovala, chtěla jsem si být jistá, že je to muž mého života. On na to spěchal víc, ale počkal, až budu připravená. Ani on to ještě nikdy nedělal. Stalo se to jedné noci v květnu 1972. Přijela jsem za ním na víkend, a jelikož jsme ještě nebyli manželé, přenechali mi dědečkův pokoj. Dominique tam za mnou uprostřed noci přišel. Vybavuju si, jak něžně, nesměle a samozřejmě trochu nešikovně jsme se jeden druhého dotýkali. On se pak v tichosti vrátil k sobě do pokoje a zanechal ve mně pocit, že jsme uzavřeli dohodu. Teď jsme byli milenci, nic už nás nemohlo rozdělit. Překonáme spolu i to nejhorší utrpení, daleko od našich zmučených rodin. Já uzdravím jeho a on mě. Potom přijel do Paříže požádat tátu o mou ruku a ten se neodvážil odmítnout.

„V dobrém i ve zlém,“ vyslovil náš oddávající čtrnáctého dubna 1973 a ze mě se stala Gisèle Pelicot. Byla to skromná svatba, neměli jsme peníze. Dominique si zastrčil do knoflíkové dírky karafiát a já se cítila jako na obláčku. Zamilovaná. Z toho dne máme krásnou fotku z parku, ve stínu zámku Azay-le-Ferron.

3

Řekla jsem, že chci domů.

„Podáte trestní oznámení?“ zeptal se mě podstrážmistr Perret.

„Ano,“ vypadlo ze mě poslušně. Ale kdyby mi tu otázku nepoložil, nenapadlo by mě to. Chtěla jsem jen, aby už bylo po všem. Chtěla jsem domů. Vrátit se do starých kolejí. Trestní oznámení, které mi podal, jsem podepsala, jako by to byl revers, a stejně jsem naložila i se zápisem. Každou stránku jsem vespod podškrábla „PCT“, zkráceninou „Pelicot“. Nic jsem si nepročetla, nevšimla jsem si, že jsem potvrdila, že „ano, to jsem skutečně já, to je moje ložnice“. Tak to tam stojí. Policisté slyšeli, jak to říkám. Vůbec se to neshoduje s tím, co si pamatuju. Moje mysl křičela ne, ne, to nejsem já, to není on. „Už si nejsem ničím jistá.“ To tam stojí taky. Řekla jsem to.

Podstrážmistr mi nabídl, že mě jeho kolega odveze, a naléhavě mi doporučoval: „Zavolejte někomu, nezůstávejte sama.“ Konečně jsem z té policejní stanice byla venku. Dominique asi ještě ne. Policista mě mým autem zavezl domů a zaparkoval na štěrkové cestě ke garáži. Dovnitř se mnou nešel. Hned zase odjel policejním vozem, který nás doprovázel. S úlevou jsem odemkla vchodové dveře, jako by návrat domů mohl vymazat předešlé hodiny, jako bych mohla zapomenout, tak jako jsem v posledních letech zapomínala spoustu věcí. Zapomněla jsem, co jsme dělali předchozího dne na moje narozeniny, zapomněla jsem, že jsem se rozloučila s dětmi, když od nás odjížděly, zapomněla jsem, že jsem byla v kadeřnictví, ačkoli v zrcadle jsem jasně viděla, že mám vlasy ostříhané a nabarvené. Takové výpadky se u mě projevovaly stále častěji. Měla jsem z nich obavy, bála jsem se řídit, cestovat vlakem, abych nepřejela zastávku, měla jsem zkrátka strach, že umřu. Ten den jsem o to prázdno v hlavě stála. Chtěla jsem zapomenout, že se z policejní stanice vracím sama.

Ale nemohla jsem. V domě bylo všechno zpřeházené; vyšetřovatelé ho v naší nepřítomnosti přišli prohledat. Okamžitě jsem tedy začala uklízet. Zametala jsem stopy po prohlídce, všechno muselo zpátky na své místo. Špinavé prádlo jsem dala do pračky. Potom jsem nechala hlasovou zprávu svému zeti Pierrovi. „Pierre, zavolej mi, jde o Dominiqua.“ Víc ani slovo. Nic konkrétního. Říct a nic neříct. Nebyla jsem připravená o tom mluvit s vlastními dětmi. Vyluxovala jsem obývací pokoj. Pak jsem zavolala kamarádce Sylvii. „Mohla bys za mnou přijet? Potřebovala bych si s tebou promluvit.“ Žádné vysvětlení, stejně jako ve vzkazu Pierrovi. Odpověděla, že urychleně dorazí. Pořád mi bylo na omdlení. Pověsila jsem na prádelní šňůru jeho spodky, pyžamo, kalhoty. Všechno čisté. Bylo krásně, na zahradě to uschne rychle. Byla jsem jako pes vyhlížející za brankou svého páníčka. Vrátí se. Auto má v garáži. Vyluxovala jsem i ostatní pokoje. Začala jsem žehlit. Dorazila Sylvie. „Jste nemocní?“ Myslela, že máme covid. Posadily jsme se.

„Dominiqua právě zatkli. Několik let mě znásilňoval a nabízel cizím mužům.“

Vyslovila jsem to, co jsem celou svou bytostí odmítala přijmout. To, co jsem se každým svým pohybem snažila už přes dvě hodiny vymazat, když jsem pračku, vysavač i žehličku prosila, aby mi vrátily zpátky můj život. Když jsem v Sylviině tváři četla nepochopení, vzedmula se ve mně vlna hanby. Sylvie oněměla. Dominiqua už léta dobře znala. My dvě jsme se seznámily v kanceláři dokumentačního oddělení energetické společnosti EDF. Byla to velmi uzavřená mladá žena, s níž jsem si velmi rychle padla do noty, a to natolik, že jsme se začaly stýkat mimo práci i s partnery. Každé léto k nám jezdili tak rádi, až se do Mazanu na důchod přestěhovali. Nechápala to. Její šok mě na okamžik utvrdil: není to možné. Jenže pak mi zavolal Laurent Perret, aby se ujistil, že je Sylvie se mnou, že nejsem sama. Z jeho hlasu i toho, jakou měl o mě starost, jsem pochopila, že zahájil vyšetřování rozsáhlého a závažného případu.

„Pokuste se najít ty prášky, nám se to nepodařilo,“ dodal.

Tak to v našem domě hledali, když jsme byli na stanici. Látky schopné proměnit ženu v mrtvou váhu, až se jí tváře a ústa propadly do polštáře tak, že už to v obličeji ani nebyla ona. Pierre nakonec zavolal brzy odpoledne. I on se strachoval, že máme covid. Dopoledne svému tchánovi nechal radostný vzkaz: právě byl zveřejněn program s etapami Tour de France, a až budou s rodinou u nás v Mazanu, pojede se zrovna na Mont Ventoux, to je skvělá zpráva! A já teď znovu musela vyslovit to, co jsem odmítala přijmout.

„Tvého tchána zatkla policie. Znásilnil mě a nechal mě znásilňovat jinými.“

Chvíli nic neříkal. Já pokračovala. Potřebovala jsem od něj pomoc. Nevěděla jsem, jak to oznámit Caroline. Z mých dětí je nejnevyzpytatelnější, jedná bezprostředně a miluje stejně prudce, jako se rozčiluje. Od dětství jako by ji trápil pocit nejistoty, který jsem nikdy neuměla vysvětlit, natož zmírnit. Teď jí bylo jednačtyřicet. Bála jsem se jí to říct, bála jsem se její reakce. Projde si peklem, tím jsem si byla jistá. Pierre s ní žil, moc dobře chápal, proč o ni mám strach. Řekl, že mi dá vědět, až bude Caroline doma.

Potom se za mnou zastavil podstrážmistr Perret. Přítomnost Sylvie ho uklidnila. Chtěl mi odebrat další vzorek vlasů, ten z rána nestačil. Nechala jsem ho, aby mi vytrhl několik jemných vlasů zkraje šíje. Jak jsem se dozvěděla později, drží se v nich molekuly cizích látek a zjišťuje se z nich přítomnost jedu. Prádlo už na zahradě uschlo, Dominiquovy spodky a kalhoty visely ve vzduchoprázdnu. Měla jsem naši zahradu ráda. I ten jednopodlažní dům, který jsme si vybrali na stáří. Vybavila jsem si, jak Dominique o pár týdnů dřív seděl na kožené pohovce a plakal, že o mě nechce přijít. Najednou jsem si uvědomila, že už tehdy věděl, k čemu se schyluje. Musel vědět, do čeho nás zatáhl, protože jeho počítač a telefon už měla v rukou policie. A já v něm viděla svého plačícího otce. V listopadu se brzy stmívá. Zamkla jsem dům a jela se Sylvií k nim. Její manžel Michel otevřel láhev šampaňského. Sylvie mu určitě dala vědět, co se stalo, a já si představuju, jak se před naším příjezdem snažil přijít na to, co dělat, co říct, jak dal vychladit víno, které zamlžuje krásné i nešťastné dny. Byla jsem mu za to záchranné gesto vděčná a skleničku vypila. Kolem sedmé večer mi zavolala Caroline. Nevzala jsem to. Nechtěla jsem, aby byla sama, až jí to řeknu. Napsala jsem zase Pierrovi. Zopakoval, že se ozve, až bude Caroline doma.

„Buď u ní,“ naléhala jsem znovu.

Po chvilce mi napsal, že Caroline právě parkuje. O pět minut později jsem jí zavolala. „Jsi s Pierrem? Mohla by ses posadit?“ Řekla jsem jí, že její otec je ve vazbě. Že mě opakovaně zdrogoval a znásilnil. Nechával jiné, aby mě znásilnili. Zoufalstvím se rozkřičela. Řvala jako divoké zvíře. Moje dcera se hroutila. Snažila jsem se ji uklidnit, ale má slova k ní nedoléhala. Telefon si vzal Pierre, rychle se rozloučil a zavěsil.

Potom jsem zavolala nejstaršímu synu Davidovi. „Posaď se. Nemám dobré zprávy,“ pronesla jsem tiše. Slyšela jsem sebe samu, jak mluvím jako automat. Nepřerušoval mě, jen poslouchal. Všichni víme, že svým dětem budeme muset sdělovat obtížné věci, ale ne tuhle, ta přesahuje rámec všeho, co si lze představit. Pokazit se může cokoli, to ano, ale ne takhle. David nic neříkal. Nakonec z něj vypadlo: „Mami, musím končit.“ Později jsem se dozvěděla, že se běžel na záchod vyzvracet.

Nejmladší syn Florian zachoval klid. S naprosto chladnou hlavou se mě zeptal, kde jsem a jak mi je. Já na to, že jsem u Sylvie, mám společnost a přespím u nich.

Tu noc jsem nezamhouřila oka. Děti mi na střídačku volaly zhruba každou čtvrthodinu. Bály se, že se zhroutím, a jejich dětství se pomalu rozpadalo. Volaly si navzájem, radily se, volaly mi znovu a společně i po jednom rozebíraly poslední uplynulé roky. Caroline mi tehdy v noci řekla: „Mami, ty tvoje výpadky, vždyť to muselo být tím!“

Já si to navzdory všemu, co jsem se dozvěděla od podstrážmistra, domovní prohlídce i dvojímu odebrání vzorku vlasů nespojila. Dominique o mých ztrátách paměti věděl, uklidňoval mě a chodil se mnou k lékaři. Jemu se moje kadeřnice svěřila se svými obavami poté, co se mi vykouřilo z hlavy, že jsem u ní byla. Zašla jsem k ní další den, abychom si to vyjasnily, zjevně se jí ulevilo, že mě zase vidí, a popsala mi, jak můj výraz v zrcadle působil nepřítomně, jak mechanicky jsem jí odpovídala. Měla strach, jestli nemám mrtvici, a doporučovala Dominiquovi, abych se co nejrychleji objednala na vyšetření. Můj manžel byl můj spojenec.

Hlavně jsem byla přesvědčená, že zemřu jako moje máma. Byl to můj osud, v mozku mi určitě rostl nádor. Tomografie to v roce 2017 vyvrátila, jenže to mě mého přesvědčení zbavit nedokázalo. Můj život se kolem máminy smrti točil, chtěla jsem ji vlastním životem nějak vynahradit, ale očividně mě čekal stejný osud. Nevěřila jsem vysvětlením lékařů, že mé potíže jsou pouhými projevy úzkosti, nedávalo to smysl: určitě se jednoho dne neprobudím, jako maminka. Bylo to dědičné, cítila jsem to. Svou hypotézou jsem se řídila, zvlášť proto, že jsem měla výpadky čím dál častěji. Všimly si jich i moje děti.

Uložil mě, to ano. Aby mě pár hodin po synově odjezdu mohl znásilnit a nechat znásilnit jinými. Věděl, že už začíná působit jed z mé skleničky vína nebo z mého talíře.

Té noci mi však tyhle souvislosti ještě nedocházely. Na to bylo příliš brzy, příliš to bolelo. Děti si všechno pospojovaly rychleji než já. Koupily si lístky na vlak do Avignonu.

„Přijedeme zítra,“ oznámily mi uprostřed noci.

~

Jak si tyhle vzpomínky přebrat?

~

„Proč jste mi neřekla o svých zdravotních potížích, o těch výpadcích?“ zeptal se.

~

„Jste to vy?“ zeptal se Caroline.

Byla to opravdu ona.

~

„Caroline, nerozbíjej to všechno, prosím tě, nějaké věci si chci nechat.“