MAGNITUDO

Komický příběh z hlubin Země

Upozornění: obsah knihy může obsahovat politicky nekorektní humor.

---------------

KAPITOLA 1

Ještě dlouho, dlouho předtím, než se vůbec začaly psát nějaké dějiny naší planety, protože nebyl nikdo a nic, kdo by se jejich psaním mohl a chtěl obtěžovat, a už vůbec nikdo a nic, kdo by v takové činnosti dokázal najít sebemenší smysl, protože dějiny čehokoli, jak víme, jsou zcela nedávným lidským výmyslem, jak se vypořádat s minulostí tak, aby z ní současnost vyšla co nejlépe a budoucnost byla co nejrůžovější, byla tahle planeta čímsi, co bylo následkem čehosi, čemu dnes s vážnou tváří říkáme Velký třesk. Taková už je lidská nátura. Mluvit vážně o věcech, o kterých nemáme sebemenší ponětí. A ještě o tom učit děti ve školách.

Jen pro pořádek, a pro ty, kteří nedávali ve škole pozor nebo chyběli. V současné době věříme tomu, že zhruba před 13,8 miliardami let vznikl vesmír. A to tak, že všechno bylo tehdy soustředěno do jediného bodu (přibližně) nekonečné hustoty, a to všechno se začalo z tohoto bodu šířit exponenciální rychlostí. Tolik Velký třesk ve zkratce. Pokud si myslíte, že je to přitažené za vlasy, nejste sami. Někteří jiní vědci proto přišli s lapidárně zjednodušujícím názorem, který tvrdí, že vesmír neměl žádný počátek a nebude mít tedy ani žádný konec. Řečeno jinak: byl tu, je tu a bude tu. Tato nová teorie navíc nepočítá s principem singularity. Netvrdí, že vesmír vznikl z jediného bodu. To je pro ty, kteří ve Velký třesk nevěří, velmi vzrušující zpráva. Vylučuje totiž to, že by se vesmír mohl někdy v budoucnu opět do tohoto jediného bodu (s přibližně nekonečnou hustotou) zhroutit — tedy něco, v co autoři myšlenky o Velkém třesku tajně doufali. Co si o těchto teoriích myslí vesmír, se neví.

Naše planeta, ať se nám to líbí nebo ne, je tohoto vesmíru zanedbatelnou pidisoučástí. Možná vznikla jako nějaký vedlejší efekt zmíněného Velkého třesku. Nebo tady byla odjakživa. Anebo také, jak se domnívaly některé staré, ale setsakramentsky chytré pradávné civilizace, to bylo všechno úplně jinak. Což je mimochodem také velmi zajímavý pohled na vznik planety Země, byť naprosto nevědecký, leč o to více vzrušující. Tak nebo tak, planeta Země tu je a je složená převážně z křemičitanových hornin. Ty ji chrání před tím, aby ji rozpustila voda. První inteligentní civilizace, která ji obydlila ještě před příchodem a odchodem všech civilizací ostatních. Země má své jádro, křemičitanovou dužinu, která na povrchu přechází v kůrku. Má i svou atmosféru, gravitaci a další tuningové vychytávky, které ne vždy nezbytně berou její dočasní nájemníci patřičně vážně. A má i své nepochybné konstrukční nedostatky. A mimochodem, zeměkoule není pojištěná.

A nyní — jak říká klasik — o něčem úplně jiném.

KAPITOLA 2

Fotbal je populární hra, při které se dvojice týmů čítajících zhruba po jedenácti hráčích, snaží křikem, nohama nebo vnějším povrchem hlavy dostat míč do soupeřovy brány, vyplněné brankářem a sítí. Většina civilizovaných společenstev ve vesmíru soudí, že nejlepší je na fotbale právě ta síť, protože má relativně nesporné praktické využití a vypadá hezky. Záhadou pro všechny je pak význam třech dalších hráčů, kteří se sice hry neúčastní, ale neustále ji zdržují.

Tenhle příběh se však této hry týká jen velmi okrajově, nebojte.

„Chesus je bůh!“ hřímal stadión.

„Chesus je bůh,“ hřímala snaživá ozvěna. A tak se to otravně opakovalo. Dokola a dokola. „Chesus je bůh“!

Chesus je bůh samozřejmě nehřímal stadión. Tomu byli nějaký Chesus s bohem ukradení protože, jak víme, člověkem vytvořené stavby jsou ze zásady sebestředné.

„Chesus je bůh,“ hulákalo na tisíce hlav pomatených hektolitry laciného piva a omámených z podívané na honitbu míče. Chesus byl totiž nejenom bůh, ale především fotbalista. Střední útočník, kdyby to někoho zajímalo. Velmi oblíbený, populární a drahý střední útočník. Ve zdejších končinách byl dokonce víc populární (a dražší) než samotný bůh. Což potvrzuje i to, že v obou zdejších kostelech nikdo neřval Bůh je Chesus. Ostatně v kostelech se neřvalo ani to, že Chesus je bůh. V kostelech elcaminské oblasti se nejenže neřvalo, ale ani nemluvilo. Zely prázdnotou probodávanou mdlými pohledy unavených svatých. A kdoví, zavítal-li do zdejších kostelů někdy samotný bůh z povolání.

„Chesus je bůh!“ řval i samotný Chesus. Jednak si opravdu jako bůh připadal a jednak ho v ten okamžik nic jiného nenapadalo. Dal gól. Gól, který je cílem urputného snažení hráčů dvou mužstev, za který pak slízne smetanu jen ten, kdo stojí na konci celého snaživého řetězce. V tomto případě Chesus.

„Chesus je bůh!“

Co hulákal profesionální bůh, se neví. Na stadiónu nebyl.

Chesus ladně běžel kolem postranní čáry a uváděl ty stovky lidí v ochozech do transu. Odpovídal na jejich nadšené pozdravy a tu a tam se zastavil a se zvednutýma rukama dirigoval sborové ovace na svou vlastní počest. Úchvatná atmosféra, řekl by dojatý sportovní komentátor.

„Chesus je bůh!“ zařval neskromně Chesus a běžel vstříc rozjásaným davům. Přeskočil nízké reklamní poutače a stanul tváří v tvář svým ovečkám.

„Chesus je bůh!“ zazněl oddaně jeho sbor a bezpočet rukou se k němu natahovalo skrze pletivo ve snaze alespoň na okamžik zavadit byť jen špičkou prstu o jeho dres.

„Jsem bůh!“ zařval Chesus a otřel si dresem z čela pot, čímž hodnota tohoto kusu oděvu mezi potenciálními sběrateli nezanedbatelně stoupla. Chesus si svou popularitu vychutnával. Miloval ji. Byl za ni více než štědře placen.

„Jsem bůh!“ zařval ještě jednou, oplzle se zakroutil v bocích, vyplázl na obecenstvo jazyk, otočil se… a pak se zřítil bezvládně k zemi.

„Au!“ slyšel se.

Tribuny ztuhly. Rozhostilo se takové ticho, že i samotné ticho bylo svým dílem poněkud zaskočeno. Chesus pozbyl vědomí. Ne na dlouho, aby snad o něco významného přišel, ale přece jen tam ležel rozpláclý v poloze nehodné boha dostatečně dlouho, aby nastalé ticho dostalo i poněkud patetický ráz.

Bůh ležel na zemi a nehýbal se. Od postranní čáry k němu klusalo několik vyděšených postav v teplákových soupravách. Trenér, jeho asistent, tiskový mluvčí, jeho asistent, lékař, jeho asistent a ještě několik dalších, které si klub mohl dovolit platit. Ta doba, než od postranní čáry doběhli k ležícímu útočníkovi, se zdála nekonečná. Dav domácích ani nedutal. Nedutal ani reklamní panel, o který Chesus zakopl. Byl to vcelku obyčejný reklamní panel, které se rozestavují kolem hrací plochy a nesou nápisy sponzorů nebo kohokoli dalšího, komu jméno jeho firmy na takovém panelu dodá pocit štěstí a marketingového chytráctví. Na tomhle reklamním panelu bylo napsáno Vodavod, voda vod. Mimochodem, o téhle firmě Vodavod se šuškalo, že balí obyčejnou vodovodní vodu do plastových lahví. A protože tahle firma byla i hlavním sponzorem týmu, dala se tahle pomluva ležérně přehlédnout. Ostatně sponzorství tak nějak automaticky vylučuje hloupé otázky sponzorovaných. Tým FC El Camino Macacos měl samozřejmě sponzorů více. Ale společnost Vodavod byl tím nejštědřejším, protože byla z hlavního města a široko daleko nebylo nic jiného, kam by mohla sypat peníze, odepisovat je z daní a ještě dostávat VIP vstupenky do první řady. Pravda, bylo tady několik zvířecích útulků, továrna na prezervativy a dětský domov. Jenomže kdo by chtěl VIP vstupenku do první řady do dětského domova nebo zvířecího útulku, že? Možná u těch prezervativů by se dalo něco vymyslet. Ale místní kondomárna sponzora nepotřebovala. Sama měla peněz dost. A právě tahle kondomárna sponzorovala již zmíněný dětský domov. A bez zajímavostí není ani to, že byla i hlavním sponzorem největších rivalů FC Velké El Camino Macacos. A sice klubu FC Velké El Camino Macacos. Že tady něco nehraje? Kdepak. Vše je jak má být.

Chesus se začal pomalu opět zmocňovat svého vědomí. Když pootevřel oči, uviděl nad sebou bílé světlo a blankytně modrou barvu. Bylo to krásné. A neslyšel nic, jen slabé pískání v uchu. Jejda, jsem mrtvý! Cvrnknulo ho. Tak brzy? Ne, to není možné. Sezóna ještě neskončila – pořád má s klubem smlouvu. Uklidňoval se a obdivoval blankytnou modř nad sebou. Proboha! Já jsem mrtvý! Zděsil se, když začaly být myšlenky v jeho mozku důraznější. A co ho to tak bolí? Je to koleno. Bolí ho koleno a bolí ho hlava. Snad to koleno bude v cajku, potřebuje ho. Ne, Chesus nemůže mít zraněné koleno a už vůbec nemůže být mrtvý! Obavy dotíraly na Chesusův omráčený mozek jedna přes druhou bez jakéhokoli náznaku organizace a slušnosti. Na to nebyl Chesus zvyklý. V takových chvílích mu vždycky přispěchal na pomoc jeho manažer nebo jeho osobní asistent. A v horších případech jeho masér, terapeut, finanční poradce nebo právník. Kde teď sakra jsou, když je potřebuje?! Jestli je totiž Chesus náhodou opravdu mrtvý, tak musí být nepochybně v nebi. Kde jinde by mohl být? Všichni mrtví jdou do nebe. Říkala to přeci jeho nevlastní vychovatelka. Je v nebi a oni ho nechali ve štychu! Vyřídí si to s nimi, jakmile je uvidí. Ale raději by byl, kdyby tady s ním byli a řekli mu, co má dělat. Co má říkat a jak se má tvářit. Bez nich se Chesus cítil nesvůj. Dole na zemi i tady v nebi. Musí to být nebe. Je modré. Ujišťoval se Chesus a opět upadl do mrákot.

KAPITOLA 3

Budeme-li hovořit o dříve zmíněném Velkém El Caminu a Velkém El Caminu a jejich fotbalových klubech, musíme se především oprostit od našeho běžného chápání geografie a geopolitiky. V teoretické rovině skutečnosti se jedná o Velké a Malé El Camino. A ani jedno El Camino nebylo žádným rájem. Ani Malé, ani Velké. Malé a Velké El Camino jsou dvojicí polozapomenutých měst vzdálených od sebe necelých 200 kilometrů, které spojuje zhruba stejně dlouhá a zhruba 3 metry široká silnice. Tedy na první pohled nic, co by vysvětlovalo existenci nejen dvou měst, ale i dvou fotbalových klubů stejného jména. Proto je třeba podívat se na obě El Camina ještě jednou a důkladněji. Pro začátek do map a turistických průvodců. Zjistili bychom, že velikost a malost obou El Camin je značně proměnlivá. A z hlediska názvosloví v podstatě bezpředmětná. Podíváme-li se na obě města z ještě větší blízkosti, možná bychom byli zmateni dopravními rozcestníky, které vždy odkazují pouze na Velké El Camino. A to oběma směry. Což je, vezmeme-li v potaz pouze jednu silnici, poněkud zvláštní. Stejně tak před oběma městy vítá příchozí cedule s nápisem Vítejte ve Velkém El Caminu. Jednoduše řečeno, navzdory kartografii a zdravému rozumu, ani jedno z obou měst se nehodlalo stát Malým El Caminem. Ani historie nám nepomůže. Neexistují prameny, které by nám podávaly důvěryhodnou zprávu o tom, kdo obě města (nebo každé zvlášť) tak lehkovážně založil. Nebo komu kdy patřily zdejší pozemky. K El Caminům jako by se nikdo nehlásil. Většina dochovaných historických záznamů v obou městech se většinou váže k účtům za nákup zbraní, počtů zabitých ve válkách mezi oběma městy, popřípadě k vyhlašování těch válek bez toho, aby se mezi jednotlivými vyhlášeními válek někdo obtěžoval zaznamenat uzavření míru. O nějakých zakládacích listinách ani vidu ani slechu. Kronikáři, kteří běžně zapisovali kdejakou hloupost, se o historii El Camin nezmiňují ani slůvkem. Historie jako by se o obě El Camina nezajímala. Na oplátku se obě El Camina natruc nezajímala o historii. Ostatně o historii v obou El Caminech nikdy nešlo. Šlo vždy o přítomnost a budoucnost a hlavně o to, které z obou měst bude Tím Velkým El Caminem. Nekonečný válečný stav dovedl obě města až k hranici totálního vyčerpání. Ekonomickému i lidskému. Pokud kdy něco v oblasti obou El Camin prosperovalo, byl to samozřejmě obchod se zbraněmi, pohřebnictví a na ně navazující zemní, kamenické a pietní služby. Zlom do vztahu obou měst, a s největší pravděpodobností i do zachování jejich existence, přinesla až poválečná léta, kdy na světě zavládl ve větší míře mír a vzájemné vyvražďování už nešlo označovat za běžnou drobnou válku, nad kterou by svět jen tak mávnul rukou. Tehdy v obou El Caminech zavládl mír. A spolu s mírem dorazila i nuda. A s nudou i její doprovod v podobě lidové tvořivosti, televize a rozvozu pizzy. El Camina se málem stala stejnými městy, jaká dnes najdeme téměř kdekoli, kde se momentálně neválčí. Naštěstí pro znuděné obyvatele do obou El Camin dorazila, byť se značným zpožděním, zpráva o sportu zvaném kopaná.

Pro ty z vás, kteří náhodou nejsou s tímto sportem obeznámeni, jedná se o hru, ve které se snaží dvojice týmů, čítajících přibližně po jedenácti hráčích, dopravit kulatý míč pomocí nohou, hlavy a křiku do soupeřovy brány vyplněné sítí a brankářem. Jedná se o velmi vzrušující a zábavnou podívanou. Tenhle fotbal, jak v obou městech velmi záhy zjistili, měl oproti staromódnímu válčení své nesporné výhody. Ponechme stranou množství obětí na životech. Ušetřena zůstala především značná část movitého majetku a v neposlední řadě pojišťovny se ke škodám způsobeným následky kopané stavěly zcela jinak než ke škodám válečným. Boje se přenesly ze zdevastovaného pásu země mezi oběma městy (a tři metry široké silnice) na dva sportovní stadióny. Ty bylo ovšem třeba nejprve postavit. Ideálně větší a honosnější než budou mít ti v druhém El Caminu. Což byla po staletích boření, pálení a plenění velká změna a zhruba i stejně velká výzva. Nastal skutečný stavební boom. Peníze, které dříve končily v kapsách kovářů, puškařů a posléze zbrojařů, teď horempádem tekly do stavebnictví. Stavební konjuktura a nadšení si v obou městech v ničem nezadal s nadšením bitevní vřavy. Během několika let se fotbalové stadióny v obou městech staly nejen dominantními, ale bez nadsázky i jedinými plně funkčními budovami se zasklenými okny, kanalizací a popisnými čísly. Nic nebránilo tomu, aby prostou myšlenku války nahradila ušlechtilá myšlenka sportu. Prastará kniha s názvem „Kdo bude sakra Velké El Camino“ byla opět otevřena na další prázdné stránce, která se pro tentokrát neměla popsat krví, ale sportovními úspěchy.

Znalce a odborníky na kopanou by mohlo zajímat, v jaké soutěži by se mohl s oběma týmy FC Velké El Camino Macacos setkat. V jaké lize? V jakém poháru? Odpověď pro takové zvídavce je: v žádném. Elcaminští si svévolně upravili některá pravidla tohoto sportu k obrazu a potřebám svým, a tudíž by byly pro fotbalové asociace, lhostejno jak zkorumpované, naprosto nestravitelné. Navíc nemělo ani jedno z El Camin potřebu obtěžovat se ztrátou času a energie v utkáních s jinými týmy, které by je jen rozptylovaly od hlavního poslání, které pro ně fotbal měl. Monstrózní stadióny v obou El Caminech se tak staly centrem pozornosti obyvatel i občasných udivených návštěvníků. Kostely a společenské místnosti osiřely a lid měl opět důvod žít, pracovat a množit se. Motivace k výchově dětí opět získala smysl. Mladí chlapci toužili po kariéře fotbalových útočníků, záložníků nebo alespoň obránců a děvčátka po večerech tajně snila o blýskavých kostýmech roztleskávaček a manželech v propocených dresech s velkými čísly na zádech. Vyučování na školách se markantně změnilo. Fotbal přinesl do života obou měst jen pozitivní změny, protože doposud život v nich spíše připomínal život ve vojenské akademii KLDR. Fotbal povznesl nejen ducha, ale i vzdělanost elcaminské mládeže. V obou El Caminech, samozřejmě.

Kopaná zachránila obě El Camina před zánikem. Nicméně stále nebylo jasné, které z obou El Camin bude to Malé a které bude to Velké. A tak stranou od pátečních emotivně vypjatých zápasů probíhala neustálá bitva na polích kartografie, médií a dalších oblastech, které mají základní poslání ve vytváření reality. V obou El Caminech byste našli telefonní seznamy Velkého El Camina. V obou městech byste si koupili turistického průvodce Velkého El Camina. Obě města vydávala noviny Kurýr Velkého El Camina a, jak již bylo dříve řečeno, ukazatele na silnicích vždy ukazovaly jen a jen k Velkému El Caminu. Malé El Camino jako by neexistovalo. Napadlo toho, kdo obě města kdysi dávno, ať už úmyslně, nebo neúmyslně založil, že jeho nedbalost a krátkozrakost promění zdejší oblast v horkou půdu, která si v mnohém nezadá se Severní a Jižní Koreou — byť tam mají alespoň v geografii částečně jasno. S největší pravděpodobností ne. Současní obyvatelé El Camina se podobnými věcmi nikdy nezabývali. Otázka, které z obou El Camin bude to Velké, se tyčila vysoko nade všemi malichernostmi, které běžný život dokázal nabídnout. Ale zpět na hřiště.

KAPITOLA 4

„Zakop vo ten panel!“ všiml si asistent trenéra panelu, o který Chesus zakopl.

„Podělanej Vodavod,“ bručel trenér a očima visel na doktorovi, který zkoumal nehybné tělo středního útočníka.

Chesusovo vědomí se vrátilo a tím postrčilo svého majitele zpět do reality. Pootevřel oči. A opět uviděl to světlo a blankytnou modř. Jsem v nebi, recyklovala se jeho nedávná myšlenka. Když Chesus otevřel oči dokořán, spatřil nad sebou několik skloněných postav, kterým neviděl do obličeje. Ano, je to nebe. On je v nebi. A tohle musí být nějaká vstupní zdravotní prohlídka. Andělská.

„Probral se!“ zajásal trenér a viditelně se mu ulevilo.

„Je to jen naražený koleno. Je v šoku,“ poznamenal suše doktor, který byl fotbalový ateista a v týmu byl teprve krátkou dobu (a ve městě provozoval vlastní gynekologickou praxi, tudíž měl na bolest zcela jiný pohled, než by pravověrný fotbalový doktor měl mít).

„Nosítka!“ zavelel trenér, který byl v těchto otázkách více než ortodoxní.

V davu fandů domácích FC Velké El Camina Macacos by se krve nedořezal. Nosítka! Skupina fanoušků týmu z druhého Velkého El Camina oddělená od domácích tlustou železobetonovou stěnou, si nedovolila dát průchod své radosti. Tihle fandové moc dobře věděli, že kdyby teď na sebe byť jen nevinným kýchnutím upozornili, hněv příznivců domácího Velkého FC El Camino Macacos by se obrátil proti nim, fanouškům hostujícího klubu Velké FC El Camino Macacos. Železobeton neželezobeton. A jelikož bylo přísně zakázáno na stadióny pronášet zbraně, přesila domácích by byla pro hosty zdrcující.

Najít viníka v krizových situacích je věc emocí, nikoli rozumu. Takhle mohli ve skrytu duše doufat, že se tenhle bobtnající hněv všude kolem nich obrátí nějakým jiným, pro ně přijatelnějším směrem a oni se budou moci radovat ze ztráty soupeřova klíčového hráče a večer to doma pořádně zapít.

„Chesus je bůh,“ zašeptal Chesus. Protože pokud je vážně v nebi, bylo by dobré, aby nebešťané ihned věděli, s kým tady mají tu čest.

„Seš bůh, chlapče,“ potvrdil mu trenér a pomohl Chesuse naložit na nosítka. Chesusovi se ulevilo. Teď vědí, že je bůh. A budou s ním také podle toho zacházet. Díky bohu.

Trenér se dlouho díval za čtveřicí lapiduchů, kteří odnášeli na nosítkách zraněného středního útočníka jeho klubu za doprovodu až zlověstně hrobového ticha. Pak se trenér otočil a vzteky nakopl reklamní panel firmy Vodavod, voda vod. Jako by snad ten nebohý panel mohl za to, že ho sem někdo postavil a že o něj někdo zakopl. Panel se zapotácel. A nebyla to loajalita k firmě Vodavod, že se pokusil kopanec ustát. No, udělal, co mohl. Tohle ať už si vyřídí manažer pro sponzoring, pomyslel si panel a pustil celou věc ze zřetele.

„Tak ty nepadneš!“ zařval trenér a uštědřil nebohému panelu kopanec další. Reklamní panel rezignoval. Už to nebyla jeho věc.

Pak to fanouškům domácího týmu seplo.

„Bij – a bij Vodavod do hlavy!“ ozval se anonymní hlas.

„Bij – a bij Vodavod do hlavy!“ přidalo se několik dalších hlasů.

Členové představenstva, dozorčí rady a nejlépe placení manažeři dotyčné firmy v první VIP řadě se po sobě podívali. Tohle nebylo dobré. Totéž si uvědomil i ředitel klubu, jeho asistent, a především pokladník.

„Kdo nebije Vodavod, bije proti nám!” stadión se dostával do spontánního kreativního varu. Byl to přeci ten pitomý reklamní panel Vodavodu, který mohl za to, že jejich oblíbeného boha Chesuse teď odnášeli lapiduši na nosítkách. Posadili ho na invalidní vozík (s reklamou Vodavod) a hnali se s ním dlouhou chodbou (s reklamami Vodavod) k sanitce, která stála zaparkovaná před stadiónem.

„Jsem bůh,” zašeptal Chesus a cesta tunelovou chodbou mu připadala jako další pokračování jeho nebeské pouti. Je v nebi. Už si byl jistý.

Pro zhrzený dav nejsou verbální invektivy dost uspokojující. Netrvalo dlouho a vzduchem začaly poletovat urvané cedule sponzorské firmy Vodavod, byť byly ke zdem připevněny těmi nejlepšími řemeslníky z hlavního města. A také začala téct první krev. Příznivci hostujícího Velkého FC Velké El Camino Macacos se pomalu a nenápadně začali vytrácet ze své železobetonové kóje. A to byla chyba. Byla to otázka několika vteřin, kdy domácí jejich zbabělý ústup zaregistrovali a domluvili se s ochrankou. To, co se začalo na stadiónu jednoho z obou Velkých El Camin dít, vrátilo všechny o nějakých dvě stě let nazpět. I slunce raději zašlo za mraky.

Ve vysílačkách obou lapiduchů, kteří tlačili vozík s omráčeným bohem k sanitce, to zapraskalo.

„Jsou tady ranění, ihned se vraťte,” zněl strohý pokyn hlavního zdravotníka. Lapiduši nebyli z Velkého El Camina. Ani z druhého Velkého El Camina. Byli z již zmíněného neutrálního Gitsumu. A tak logicky vlastně netušili, koho že to tlačí na vozíku. Pro ně byl Chesus jen další položkou, za kterou zacvaká zdravotní pojišťovna. A tomu, že o sobě tenhle maník z mdlob prohlašoval, že je bůh, patřičnou pozornost nevěnovali. O fotbal se nezajímali. V Gitsumu frčel kriket. Božský povoz zaparkovali u stěny tunelu a poklusem se vydali zpět. Chesus na vozíku osaměl. Mžoural do šera a divil se. Kdyby nebyl mrtvý a nebyl v nebi, asi by nejspíš vstal a někam odešel. Jenomže on byl v nebi mrtvý. A Chesus věděl, že mrtví se nehýbají.

„Hele, šéfiku, luxusní matroš, nebyl by zájem, hele?“ uslyšel Chesus veselý hlas.

„Není tuhej?“ zeptal se jiný hlas, který Chesus také slyšel.

„Hej, šéfiku,“ někdo s Chesusem zatřásl.

„Jsem bůh,“ představil se Chesus.

„Je to nějakej debil asi,“ usoudil jeden z těch hlasů pochybovačně.

„Prdlajs, hej, šéfiku, aspoň vyzkoušej. To tě postaví na nohy,“ trval na svém první hlas.

„Prubneš, příště dodáme.“

Že by tohle byly boží hlasy? Pomyslel si Chesus. Znějí tak mladě. Jaký asi bude ten druhý bůh? Taky střední nejslavnější útočník? A jaké má asi číslo na zádech. Chesus vždy nosil třiadvacítku, protože mu řekli, že je to jeho šťastné číslo.

„Aspoň pár šluků,“ ozval se zase ten první hlas a zastrčil něco mezi Chesusovi rty.

„Natáhni, takovouhle kvalitu tady vy, Elcamináci, nemáte. Tohle je matroš z Gitsumu. Fajnšmekrovina. Fakt vole.“

„Peč na něj,“ ozval se zase ten pochybovačný druhý hlas.

„Jsem bůh,“ zahuhlal Chesus.

„Ty vole. Ten už je sjetej teď!“ poznamenal znalecky první hlas.

„Sem ti povídal, že máme zůstat ve svým rajonu. V Gitsumu.“

„Fakt je v rauši,“ konstatoval zas ten první hlas s uznáním.

„Jsem bůh,“ zopakoval pro jistotu Chesus.

„Je to fakt bůh,“ uzavřel první hlas.

„Peč na něj, mažeme. Za chvilku končí vyučování, vole. Jestli nestihnu dramatickej kroužek, jsem v prdeli. Zkoušíme na konec školního roku Tři mušketýry. Hrozná hovadina.“

„Nebyli čtyři, vole?“

„Co já vím. Nás to hraje šest.“

„Takže šest mušketýrů, ne? Už to nehul, vole.“

„Tři, čtyři, šest, pro mě za mě tři sta mušketýrů, stejně je to blbina někdy z pravěku.“

Z dálky se ozval hluk a křik. To ochranka domácího týmu právě otevřela dokořán ocelové dveře mezi tribunami fanoušků obou soupeřících týmů.

„Pakujem se, vole!“ sdělily si oba hlasy navzájem vzrušeně.

„Mizíme, za chvíli tu jsou benga!“

Něco upadlo Chesusovi do klína. Chesus nahmatal nějaký pytlík. Asi dárek na uvítanou. To bylo od těch nebešťanů hezké. Chesus popotáhl z té věci, co měl mezi rty. Rozkuckal se, ale bylo to dobré. Bylo to sakra dobré! Popotáhl ještě jednou a pak ještě jednou. Nebe se s ním zatočilo. To bylo zábavné. Kolotoč! Natáhl ještě jednou a navzdory skutečnosti, že byl mrtvý, opřel se rukama do kol vozíku, aby se rozjel vstříc svému posmrtnému životu. Veselému.

„Jupííí!“ Svištěl Chesus dlouhou chodbou lemovanou plakáty, které vybízely k nezřízenému pití vody Vodavod. A ještě nezřízenější recyklací PET lahví.

To je dobrý! Nebe je fajn. Vůbec není takové, jak mu ho s vážnou tváří líčila nevlastní vychovatelka. Je to kurňa fakt skvělý místo. Paráda! I bolest ustoupila radosti z nového trvalého bydliště. Pak si Chesus všiml světla na konci chodby. Tam, tam musí jet. Věděl to. To světlo je on. Ty vole, nový Chesus je světlo! Zasmál se tomu nápadu a svištěl směrem ke světlu na konci tunelu. Odněkud z druhé strany k němu doléhal hluk vzbouřeného stadiónu, který teď jeho jménem dělal vrásky nejen sponzorům, vedení klubu, ale i likvidátorům pojišťovny. Chesus chápal ten vzdálený hluk jako konec jednoho života a přibližující se jasné světlo na konci tunelu jako začátek života nového. Lepšího. Chaha, jistěže lepšího! Vždyť to říkala i jeho vychovatelka. Po smrti najdeš vykoupení, nebo tak nějak. Chesus sice neměl páru, co to vykoupení znamená, ale to slovo znělo hezky. Natáhl dalšího vydatného šluka. Celé tohle nebe bylo neuvěřitelná prča. Fakt dobrý. Škoda, že už neumřel dřív. Týý jóó. Jeho invalidní vozík se řítil tunelem. Prosvištěl mezi vstupními turnikety a zastavil se až o skleněné dveře, které tak unáhlený příjezd božstva nečekaly a otevřely se s drobným, avšak pro Chesusovu hlavu fatálním zpožděním. „Au!“

Chesus mžoural do venkovního šera a zadýchaně popotáhl z jointa. Když se kouř rozplynul, uviděl před stadiónem zaparkované ale fakt úža auto. Fakt dobrý! Bylo božský, protože mělo po stranách kříže. Jako v kostelech. Čekalo tady na něho, to bylo Chesusovi ihned jasné. Zasmál se tomu, že je mu to tak jasné. Chechtal se tak, že se musel opřít o stěnu. A má klobouček! Modrý! Chesus se musel znovu posadit na vozík, protože smích s ním dělal psí kusy. No jo, ale kudy se do toho božskýho fára asi leze? Dumal. Tady těmi malými dvířky to nepůjde. Pomyslel si, když páčil víčko nádrže. Jsou zamčený. Ježíš, to je prča! Ty dveře jsou zamčený! Svíjel se Chesus smíchy. A co tudy? Tudy můžou nastoupit jenom prsty. To je na prd. Co když mu prsty ujedou a nechají ho tady? Koumal Chesus s prsty ve výfuku. Jéé, to by teda fakt bylo, kdyby mu prsty ujely a nechaly ho tady. Bez prstů! Další záchvat smíchu bušil s nebohým Chesusem o asfalt.

„Ty jsi moje auto!“ objal Chesus kapotu. Ty mě ještě neznáš, ale já sem bůh. Představil se. Co, nic neříkáš? Ha, nemáš pusu viď? „Jéé, sorry,“ uvědomil si Chesus a opíraje se o kapotu se pomalu přesouval k předku dodávky ambulance, kde očekával hlavu, zalykaje se smíchy nad tím nenadálým štěstím, které ho hned na začátku nového života po smrti potkalo. Auto na uvítanou. Když se zachytil rukou kliky dveří, ta povolila. Ostatně neměla důvod nepovolit. Od toho ji ke dveřím přimontovali.

„Hustýýý,“ škrábal se Chesus do kabiny. „Týý jó!“ mačkal knoflíky na palubní desce. Mimo jiné i spouštění majáku. Modré světlo se rozblikalo a přinutilo Chesuse k dalšímu záchvatu smíchu. Nebe je fajn. Božský auto je fajn. Modrý světlo je fajn. Všechno tady bylo fajn. „Je čas vyrazit!“ rozesmál se Chesus, dal si mocného šluka a otočil klíčkem. Dodávka ze zvyku nastartovala.

„Hehehe!“ smál se, když motor naskočil a z palubní desky se na něho rozblikalo několik veselých kontrolek. Když Chesuse záchvat smíchu přešel, přišel další. Někdo na něho civěl. Co je to tady za exota?! „Vypadáš divně! Fakt moc divně!“ smál se Chesus.

„A kde máš tělo, ty divnej?“ řehtal se, protože z toho exotního týpka viděl jen obličej.

„Já sem bůh. Chesus, vole,” představil se. Ten mamlas se nějak divně křenil. A mlčel.

„Seš na pár facek, exote,“ oznámil mu Chesus a hned mu taky jednu preventivně ubalil.

„No kurňa. Voni tady maj moji fotku. Fakt hustý,“ konstatoval, když se podíval do zrcátka zblízka. Už vědí, že jsem bůh.

Kdyby se byl býval někdo v okolí poflakoval, dozajista by se podivil neobvyklému chování vozidla záchranné služby. Možná by se i byl mohl obávat, co se všechno může stát, když někdo nezasáhne. Jenomže nablízku se nikdo neflákal a tak všechna ta kdyby (odborně se tomu říká kdybylogie) byla zbytečná.

Rozjařený Chesus se právě řítil po hlavní promenádě obchodního centra, kam mezi tím, co jsme se zabývali hudební stránkou věci, vrazil se vší božskou pompou. Znavený sortiment a vůbec vybavení obchodního centra vítalo zběsilý vpád božstva jako vítané rozptýlení supermarketové nudy. Jo, tohle bylo něco jiného, než když ochranka honila kapsáře nebo obtěžovala vyděšené puberťačky. A byla to tatáž ochranka, která nyní sledovala sanitku řítící se přímo proti její budce se zapnutým majákem.

„Tys volal sanitku?“ zeptal se první člen ochranky druhého.