Kateřina Hilská

DUBLINERS

First published in Great Britain by Grant Richards Ltd, London, 1914

Translation © Kateřina Hilská, 2012

ISBN 978-80-207-2323-9

SESTRY

Tentokrát už nezbývala naděje – dostal třetí záchvat. Večer co večer jsem míjel ten dům (měl jsem prázdniny) a zkoumal osvětlený čtverhran okna, a večer co večer zářil stejně, slabě a stejnoměrně. Kdyby zemřel, uvažoval jsem, uviděl bych odraz svíček na potemnělé roletě – věděl jsem totiž, že k hlavě mrtvého se stavějí dvě svíce. Častokrát mi opakoval: Už tady dlouho nebudu, a já si myslel, že to pronáší jen tak. Teď jsem poznal, že to nebyly plané řeči. Každý večer, když jsem upřeně hleděl na to okno, jsem si šeptal slovo paralýza. Mým uším znělo vždycky divně, podobně jako gnómon v Euklidovi nebo simonie v katechismu. Nyní jsem je vnímal jako jméno nějaké zlovolné a hříšné bytosti, jíž jsem se bál, a přece jsem toužil poznat ji zblízka a pohlédnout na její smrtonosné dílo.

Když jsem sešel dolů k večeři, u ohně seděl starý Cotter a kouřil. Zatímco mi teta z hrnce nabírala ovesnou kaši, podotkl, jako by se vracel k nějaké vlastní poznámce:

„Ne, neřek bych, že byl přímo… ale beztak na něm bylo něco podivnýho… až záhadnýho. Povím vám, co se mi na tom nepozdává…“

Začal bafat z dýmky, nepochybně proto, aby si urovnal názor v hlavě. Otravný a pošetilý stařec! Když jsme ho před lety poznali, bývala s ním docela zábava, vykládal nám o dokapech a měděných červech při výrobě whisky, ale brzy mě přestal bavit on i ty jeho věčné historky z palírny.

„Myslím si o tom svý,“ prohlásil. „Jářku byl to jeden z těch… prapodivnejch případů… Ale těžko říct…“

Znovu se soustředil na dýmku, aniž nám dal do svých myšlenek nahlédnout. Strýc si všiml, jak udiveně zírám, a vysvětlil:

„Nejspíš to uslyšíš nerad, ale tvůj starej kamarád už není mezi náma.“

„Kdo?“ ověřoval jsem si.

„Otec Flynn.“

„Umřel?“

„Tuhle pan Cotter nám to právě řekl. Šel totiž kolem jeho domu.“

Uvědomoval jsem si, že mě všichni upřeně pozorují, tak jsem jedl dál, jako by mě ta novina ani nezajímala. Strýc pro změnu vyložil starému Cotterovi:

„Náš mladej se s ním hodně kamarádil. Stařík ho moc naučil, víte. A prej do kluka vkládal velký naděje.“

„Bůh buď milostiv jeho duši,“ přidala se zbožně teta.

Starý Cotter mě chvíli zkoumal pohledem. Cítil jsem, jak mě jeho oči podobné černým korálkům propichují, ale nechtěl jsem mu udělat tu radost a vzhlédnout od talíře. Opět se uchýlil k dýmce a nakonec plivl do ohně jako nevychovanec.

„Byl bych dost nerad, kdyby si moje děti měly co povídat zrovna s tímhle člověkem.“

„Co tím chcete říct, pane Cottere?“ otázala se teta.

„Chci říct hlavně to, že pro děti je to špatný,“ vysvětloval staroch. „Podle mýho by kluk měl lítat venku a hrát si s děckama svýho věku, a ne… No nemám pravdu, Jacku?“

„V tom jsem s vámi zajedno,“ přitakal strýc. „Kluk se má otrkat. Taky to vtloukám do hlavy tuhletomu rosekruciánovi – tuž tělo! Přece když já byl malej skrček, každý ráno jsem se koupal ve studený vodě – v zimě v létě. A taky se mi to vyplatilo. Vzdělání je jistě užitečná věc, hlavně do budoucna… Pan Cotter by si třeba dal kousek toho skopovýho,“ naznačil tetě.

„Ne, ne, kdepak,“ bránil se host.

Teta vytáhla mísu ze spížky a postavila ji na stůl.

„Ale proč si myslíte, že to není dobré pro děti, pane Cottere?“ zajímala se.

„Je to pro ně špatný,“ pokračoval návštěvník, „protože jsou dost vnímavý a dají se snadno ovlivnit. A když podlehnou takovýmu člověku, ten vliv se někde projeví…

Ze strachu, že bych mohl dát průchod vzteku, jsem si raději nacpal pusu kaší. Otravný starý blbec s nosem jako paprika!

Usnul jsem dost pozdě. I když jsem byl na starého Cottera dopálený, že mě pořád považuje za dítě, vrtalo mi hlavou, co vlastně těmi nedořečenými větami myslel. Ve tmě u sebe v pokoji jsem si představoval, že znovu vidím tu ztěžklou popelavou tvář člověka raněného mrtvicí. Přetáhl jsem si přikrývky přes hlavu a pokoušel se myslet na Vánoce. Popelavá tvář mě však pronásledovala dál. Něco si mumlala a já z toho vyrozuměl, že mi chce cosi svěřit. Cítil jsem, jak se v hloubi duše nořím do jakési příjemné a neřestné oblasti, kde na mě ta tvář opět čeká. Začala se mi mumlavým hlasem zpovídat, a mě napadlo, proč se vlastně ustavičně usmívá a proč má rty vlhké od slin. Jenže pak jsem se rozpomněl, že zemřela na mrtvici, a pocítil jsem, že se taky chabě usmívám, jako kdybych měl dát rozhřešení hříšnému svatokupčíkovi.

Ráno po snídani jsem sešel kdomku v Great Britain Street podívat. Sídlil tam nenápadný obchůdek označený mlhavým názvem Galanterie. Vedli hlavně botky pro děti a deštníky. Ve všední dny visíval v okně nápis: Potahujeme deštníky. Teď žádný nápis vidět nebylo, protože měli stažené žaluzie. Na klepátku domovních dveří visela smuteční kytice přivázaná stuhou. Dvě chuděry a poslíček od telegrafu zrovna luštili kartičku, která k ní byla přišpendlená. Taky jsem přistoupil blíž a četl:

Dne 1. července 1895

zemřel ve věku 65 let

Reverend James Flynn

(dříve kostel svaté Kateřiny, Meath Street)

R. I. P.

Slova toho oznámení mi jeho smrt potvrdila, a následně mě rozrušilo zjištění, že se tím cítím zaskočený. Kdyby nezemřel, zašel bych do té tmavé místnůstky za obchodem, kde sedával v křesle u krbu, celý zachumlaný v zimníku. Teta by mu třeba po mně poslala balíček šňupacího tabáku a ten dárek by ho probral z otupělé dřímoty. Obsah balíčku jsem mu do plechovky vždycky přesypal já, protože jemu se klepaly ruce a polovina by určitě skončila na podlaze. Pokaždé když zvedl tu mohutnou třesoucí se ruku k nosu, obláčky prášku se mu skrze prsty snášely na náprsenku kabátu. Zřejmě právě ty neustálé spršky šňupacího prášku dodávaly jeho prastarému kněžskému hábitu nazelenalou barvu, protože i červený kapesník, jímž se neúspěšně snažil tabák oklepat, byl po týdnu vždycky samá tmavá skvrna.

Přál jsem si vstoupit dovnitř a jít se na něj podívat, ale nesebral jsem odvahu na jejich dveře zaklepat. Neochotně jsem odkráčel po slunné straně ulice a cestou jsem si četl divadelní plakáty ve výlohách obchodů. Přišlo mi až k nevíře, že ani já, ani ten den nejsme ve smuteční náladě. Skoro jsem se na sebe zlobil, že se mi vlastně ulevilo, jako by mě jeho smrt z čehosi vysvobodila. Nerozuměl jsem tomu, protože jak prohlásil strýc včera večer, důstojný pán mě hodně naučil. Kdysi studoval na irské koleji v Římě a vysvětlil mi, jak správně vyslovovat latinská slovíčka. Vyprávěl mi příběhy z katakomb a taky o Napoleonu Bonapartovi. Jindy mi vysvětloval význam liturgických pasáží mše svaté a nejrůznějších kněžských oděvů. Čas od času se bavil tím, že mi kladl obtížné otázky: vyptával se třeba, jak by se člověk měl zachovat za určitých okolností či zda ten a ten hřích je smrtelný, odpustitelný, nebo jestli jde pouze o projev lidské nedokonalosti. Prostřednictvím jeho otázek jsem poznával, jak složitá a tajuplná jsou církevní ustanovení, jež jsem odjakživa považoval spíš za docela prosté záležitosti. Povinnosti kněze vztahující se ke svátosti oltářní a ke zpovědnímu tajemství mi připadaly natolik vážné, že jsem se v duchu divil, jak v sobě člověk vůbec najde odvahu, aby se jich zhostil. Ani mě tedy nepřekvapilo, když mi důstojný pán sdělil, že církevní otcové sepsali knihy tlusté jako dublinský adresář a vytištěné stejně hustě jako soudní oznámení v novinách, a pak se dal do náležitého vysvětlování všech těch složitostí. Když jsem se nad těmi otázkami zamýšlel, často jsem nedovedl odpovědět buď vůbec, nebo jen nanicovatě a zdráhavě, ale on se jen usmál a vědoucně pokýval hlavou. Někdy mě nechával odříkávat odpovědi mešního obřadu, které jsem se musel naučit nazpaměť. Jak jsem drmolil, zamyšleně se usmíval a přikyvoval, občas si pěchoval do jedné či druhé nosní dírky ohromné dávky šňupacího tabáku. Když se usmíval, odhaloval při tom mohutné, zahnědlé zuby, přičemž jazykem spočinul na dolním rtu – z téhle jeho zvyklosti jsem býval dost nesvůj až do doby, kdy jsem ho líp poznal.

Jak jsem se ploužil prosluněnou ulicí, připomněl jsem si znovu slova starého Cottera a pokoušel se rozpomenout, co se v mém snu dělo dál. Vybavil jsem si, jak jsem v něm spatřil dlouhé sametové závěsy a zavěšenou lampu starožitného vzhledu. Měl jsem pocit, že jsem se octl někde hodně daleko, v zemi, kde se pěstují nepovědomé obyčeje – třeba v Persii, říkal jsem si… Ale nedokázal jsem se upamatovat, jak to vlastně dopadlo.

Večer mě teta vzala s sebou na návštěvu do domu smutku. Slunce už zašlo, ale okenní tabulky domů obrácených na západ odrážely zlatavou červeň ohromného shluku mraků. Nahluchlá Nannie nás přivítala v předsíni, a protože by bylo nanejvýš nevhodné, aby na ni teta v takové situaci křičela, pouze si s ní potřásla rukou. Stařenka tázavě ukázala rukou směrem do patra, a když teta přikývla, vydala se s námahou jako první po úzkých schodech a její sklopená hlava sotva vyčnívala nad úroveň zábradlí. Na nejbližším odpočívadle se zastavila a povzbudivým posunkem nás zvala dál k otevřeným dveřím pokoje mrtvého. Když si povšimla, že na rozdíl od tety se zdráhám, opakovaně mě gestem pobízela, ať se neostýchám.

Vešel jsem po špičkách. Krajkovým okrajem rolety na okně do místnosti proniklo tlumené zlatavé světlo, v němž svíčky působily jako tenounké bledé plamínky. Ležel už v rakvi. Nannie nám šla příkladem a všichni tři jsme si klekli v nohách postele. Předstíral jsem, že se modlím, i když jsem se vůbec nedokázal soustředit, protože mě rušilo mumlání té stařenky. Všiml jsem si, jak má vzadu narychlo zapnutou sukni a že podpatky látkových botek jsou už notně sešlapané ke straně. Najednou mi přišlo, že se starý kněz v té rakvi usmívá.

Ale ne. Když jsme se postavili a popošli k čelu postele, spatřil jsem, že se mi to jen zdálo. Spočíval v ní slavnostně vážný a rozložitý, vyšňořený jako na mši, v silných rukou volně držel kalich. Jeho popelavá, mohutná tvář se širokými tmavými nosními dírkami, obkroužená bílým chmýřím, vyhlížela bojechtivě. Pokojem se linula těžká vůně květin.

Pokřižovali jsme se a nechali mrtvého o samotě. V přízemní místnůstce nehybně seděla v jeho křesle Eliza. Popaměti jsem zamířil ke své obvyklé židli v rohu, zatímco Nannie přistoupila k příborníku a vytáhla karafu se sherry a sklenky. Postavila je na stůl a vybídla nás, abychom se s ní napili. Potom na pokyn sestry nalila nápoj do sklenek a podala nám je. Nutila mi taky nějaké máslové sušenky, které jsem odmítl z obavy, že by bylo slyšet, jak je chroustám. Připadalo mi, že jsem ji svým odmítnutím trochu zklamal – přešla tiše k pohovce a usadila se za sestrou. Nikdo nepromluvil, jen jsme všichni zírali do prázdného krbu.

Teta počkala, až Eliza povzdechne, a pak pravila:

„Nu což, odešel na lepší svět.“

Eliza znovu vzdychla a na znamení souhlasu sklopila hlavu. Teta prsty chvíli přejížděla po nožce sklenky, než si srkla.

„Proběhlo to… v míru?“ otázala se.

„Ano, naprosto v klidu a míru, madam,“ odvětila Eliza.

„Ani jsme nepoznaly, kdy vydechl naposled. Měl krásnou smrt, díkybohu.“

„A to kolem–?

„Otec O’Rourke k nám přišel ve čtvrtek a dal mu poslední pomazání. A vůbec ho připravil.“

„Takže on už to věděl?“

„Odcházel z tohoto světa naprosto smířený.“

„Vypadá smířeně,“ potvrdila teta.

„To samé říkala ta žena, která nám ho přišla umýt. Prý vypadá, jako kdyby jen spal, tak mírumilovně a vyrovnaně. Kdo by si pomyslel, že z něj bude tak krásná mrtvola.“

„Ano, to máte pravdu,“ přitakala teta.

Usrkla další kapku ze skleničky a po chvilce pokračovala:

„Každopádně to pro vás musí být velká útěcha, slečno Flynnová, že jste pro něj udělaly, co jste mohly. Byly jste na něj obě moc hodné, to se musí uznat.“

Eliza si uhladila sukni na kolenou.

„Chudák James!“ povzdechla si. „Ví Bůh, že jsme udělaly, co bylo v našich silách, přestože samy moc nemáme – nechtěly jsme dopustit, aby mu něco chybělo, když se mu to stalo.“

Druhá ze sester si opřela hlavu o polštář pohovky a budila dojem, že co nevidět usne.

„Chudinka Nannie,“ podotkla Eliza při pohledu na ni, „je hrozně utahaná. Měly jsme s tím dost běhání – musely jsme sehnat tu paní, aby nám ho umyla, pak ho položit a vystavit, taky rakev obstarat a samosebou zařídit zádušní mši v kostele. Nevím, co bychom si počaly, nebýt otce O’Rourkea. To on přinesl všechny ty květiny a taky dva svícny z kaple. Krom toho napsal oznámení do novin a postaral se o všechny papíry ohledně pohřbu a pojištění chudáka Jamese.“

„To od něj bylo opravdu laskavé,“ podotkla teta. Eliza zavřela oči a zvolna zavrtěla hlavou.

„Není nadstarépřátele,“ prohlásila, „nakonecti jsouvždycky nejlepší a nejdůvěryhodnější.“

„To máte vskutku pravdu,“ přisvědčila teta. „A když teď odešel na pravdu Boží, určitě nezapomene ani na vás a na to, jak laskavě jste se k němu zachovaly.“

„Ach, chudák James!“ opakovala Eliza. „Však s ním zas nebyla taková práce. V domě ho skoro nebylo slyšet. A přece – je pryč a –“

„Až bude po všem, bude se vám po něm stýskat,“ pravila teta.

„Právě,“ přikývla Eliza. „Už mu nebudu nosit šálek bujonu, a vy, madam, taky po chlapci nebudete posílat šňupací tabák. Ach, chudák James!“

Zarazila se, jako by v myšlenkách utkvěla v minulosti, a pak bystře podotkla:

„Ale, víte, všimla jsem si, že se poslední dobou choval nějak divně. Vždycky když jsem mu donesla polévku, našla jsem ho v křesle, jak spí s otevřenou pusou. Breviář se mu povaloval u nohou.“

Prstem si promnula nos, zamračila se a pokračovala:

„Přes to všechno pořád opakoval, že by se ještě někdy v létě rád projel venku, až se udělá pěkně. Chtěl se znovu podívat do našeho starého domu v Irishtownu – tam jsme se všichni narodili –, že bychom tam s ním jely i já a Nannie. Kdyby se nám prý podařilo najmout nějaký ten moderní povoz, co nerachotí, jak mu to vykládal otec O’Rourke – víte, myslím ten s revmatickými koly. Že to prý na den ani moc nestojí, dá se pronajmout u Johnnyho Rushe ve městě – že bychom si tam zkrátka všichni tři vyjeli někdy v neděli večer. Docela se na to upnul… Chudák James!“

„Bůh budiž milostiv jeho duši!“ popřála mu teta.

Eliza vytáhla kapesník a otřela si oči. Pak ho opět zastrčila do kapsy a nějakou chvíli mlčky upřeně zírala do prázdného krbu.

„Vždycky byl takový přepečlivý. Kněžské povinnosti ho dost zmáhaly. A něco se mu v životě nepovedlo.“

„Ano,“ přisvědčila teta. „Vypadal jako zklamaný člověk.

Bylo to na něm vidět.“

V místnůstce zavládlo ticho, v němž jsem přistoupil ke stolu, abych si lízl svého sherry, a potom jsem se zase tiše vrátil na židli v koutě. Zdálo se, že Eliza Flynnová se hluboce zasnila. Uctivě jsme čekali, až ticho přeruší sama, a skutečně po dlouhé odmlce pomalu vyslovila:

„Šlo o ten kalich, který rozbil… Tím to všechno začalo. Pochopitelně ho utěšovali, že se nic nestalo, ostatně byl zrovna prázdný. Ale stejně… Údajně to zavinil ministrant, ale chudáka Jamese to dočista rozrušilo, Bůh mu budiž milostiv!“

„A bylo to opravdu tohle?“ zeptala se teta. „Zaslechla jsem cosi…“

Eliza přikývla.

„To mu vlezlo na mozek,“ potvrdila. „Od té doby se začal ostatních stranit, o samotě si tesknil, s nikým nemluvil, toulal se kdovíkde. Jednou večer ho potřebovali, aby kohosi zaopatřil, a vůbec ho nemohli najít. Hledali všude možně, jenže nikde ani stopy. Pak kostelníka napadlo, že by to měli zkusit v kapli. Tak přinesli klíče, otevřeli kapli a kostelník s otcem O’Rourkem a dalším knězem s lucernou se šli po něm dovnitř podívat. A věřte nevěřte, seděl tam úplně sám ve zpovědnici, naprosto bdělý, a potichu se čemusi smál.“

Náhle se zarazila, jako by ji cosi vyrušilo. Taky jsem se zaposlouchal. V domě se však neozval sebemenší šramot – bylo mi jasné, že starý kněz leží dál nehnutě v rakvi tak, jak jsme ho tam viděli, ve smrti vážný a bojechtivý, s prázdným kalichem na hrudi.

Eliza své povídání zakončila slovy:

„Naprosto bdělý a tiše se něčemu chichotal… Když ho tam tak uviděli, samosebou si dali dohromady, že s ním nebude něco v pořádku…

SETKÁNÍ

Divoký západ pro nás objevil Joe Dillon. Měl doma celou knihovničku tvořenou starými čísly Britské vlajky, Odvahy a Divů za půl pence. Vždycky vpodvečer po vyučování jsme se scházeli u něj na zahrádce a pořádali indiánské bitvy. On a jeho tlustý lenivý bratříček Leo hájili seník konírny, zatímco my jsme se ho pokoušeli dobýt útokem. Jindy jsme zase sváděli boj na přesně vytyčeném kousku trávníku. Ale ať jsme se snažili sebevíc, nikdy jsme neuspěli ani při výpadu, natož v celé bitvě, a tak všechny naše pokusy o dobytí nepřátelských pozic končily vítězoslavným tancem Joea Dillona. Jeho rodiče chodili každé ráno v osm na mši do Gardiner Street a předsíní domku se linula uklidňující vůně paní Dillonové. Jejich syn se však do hry pouštěl vzhledem k nám mladším a bojácnějším příliš divoce. Připomínal skutečného indiána, když poskakoval po zahrádce s vysloužilou pokrývkou na čajovou konvici na hlavě, k tomu pěstí bubnoval do plechovky a vydával bojový pokřik:

„Já! Jaka, jaka, jaka!“

Nevěřili jsme svým uším, když se nám doneslo, že má studovat na kněze – nicméně to byla pravda.

Joe mezi nás zasel nepokojného ducha a pod jeho vlivem se stíraly i rozdíly v kulturnosti a založení. Začaly se rodit party, někteří se do toho pouštěli s vervou, jiní spíš z legrace a zbytek měl při tom málem nahnáno – mezi ty poslední, váhavé indiány, kteří se báli, že by mohli vypadat příliš jako šprti nebo že jim naopak chybí potřebná síla, jsem patřil já. Dobrodružství líčená v knížkách z Divokého západu byla mé povaze vzdálená, ale přinejmenším pootvírala dvířka

k úniku. Osobně se mi víc zamlouvaly některé americké detektivky, v nichž se sem tam mihly rozevláté, nespoutané a krásné dívky. Třebaže v těch příbězích nebylo nic závadného a někdy byly i umně literárně sepsané, ve škole kolovaly jen potají. Když jednou otec Butler zkoušel čtyři stránky z římských dějin, nachytal nešiku Lea Dillona s Divy za půl pence pod lavicí.

„Kterou si vybereš? Tuhle stránku – nebo tuhle? Dillone, vztyk! Sotva se toho dne… Tak dál! Jak je to dál? Sotva se toho dne rozednilo… Učil ses to vůbec? A co si to strkáš do kapsy?“

Když mu Leo podával svou četbu, všem se zatetelilo srdce a ihned nasadili svatouškovský výraz. Otec Butler obracel stránky a mračil se.

„Co je to za brak?“ vyštěkl. „Náčelník Apačů! Takže tohle si tu čteš, místo abys studoval dějiny Říma? Jestli ještě jednou narazím ve škole na něco podobného, tak si mě nepřejte! Nejspíš to má na svědomí nějaký mizerný škrabal, co sesmolí tyhle výplody za skleničku něčeho ostřejšího. Udivuje mě, že vzdělaní hoši jako vy čtou takový škvár. Ještě bych to pochopil, kdybyste chodili… do obecní školy. Dillone, tobě dobře radím, aby ses dal konečně do práce, jinak…“ S touhle výtkou, pronesenou v hodině vyhrazené rozvážné výuce, mi poněkud pohasla sláva Divokého západu a vyplašený odulý obličejík Lea Dillona ve mně probudil podřimující svědomí. Když však byla svazující atmosféra školy dostatečně vzdálená, začal jsem opět prahnout po dobrodružných zážitcích, po úniku, který mi ty záznamy nepokojných střetů zdánlivě nabízely. Podvečerní hra na indiány mi začala připadat přinejmenším tak otravná jako běžné školní dopoledne, protože jsem toužil po nefalšovaných dobrodružstvích. Přesto jsem si uvědomoval, že nefalšovaná dobrodružství neprožívají lidé, kteří trčí doma – je třeba vykročit za nimi do dálav.

Letní prázdniny se přiblížily téměř nadosah, když jsem si

usmyslel, že jednotvárnost školního života aspoň nakrátko přeruším něčím onačejším. S Leem Dillonem a spolužákem Mahonym jsme se domluvili, že půjdeme na den za školu. Každý jsme si našetřili šest pencí. Smluvili jsme se na deset ráno na Canal Bridge. Mahonymu měla napsat omluvenku starší sestra a Leo Dillon se rozhodl navést bratra, aby ve škole ohlásil, že mu není dobře. Vymysleli jsme si, že popojdeme po Wharf Road, až dorazíme k lodím, pak se necháme převézt na opačný břeh řeky a půjdeme se podívat na Pigeon House. Leo Dillon se sice bál, abychom cestou nenatrefili na otce Butlera nebo na někoho ze školy, ale Mahony celkem rozumně namítl, co by asi tak otec Butler pohledával u Pigeon House. Po tomhle ujištění jsem tuto fázi spikleneckého plánu uzavřel tím, že jsem od obou vybral šestipenci a zároveň jim předvedl tu svou. Když naše trojice večer domlouvala vše potřebné, bylo na každém z nás vidět mírné rozčilení. Se smíchem jsme si potřásli rukou a Mahony povídá:

„Takže zejtra, pánové.“

Tu noc jsem spal mizerně. Ráno jsem dorazil k mostu první, protože jsem bydlel nejblíž. Učebnice jsem si schoval do vysoké trávy poblíž popeliště na konci zahrady, kam nikdo nikdy nechodil, a odspěchal jsem po břehu kanálu. Bylo přívětivé slunečné ráno prvního červnového týdne. Posadil jsem se na zídku mostu. S tichým obdivem jsem shlížel na své chatrné plátěnky, které jsem si přes noc nechal nabělit, a sledoval poslušné koně, táhnoucí do kopce tramvaj plnou úředníků. Větve i větvičky vysokých stromů, které lemovaly ulici, se vesele zelenaly čerstvým listovím a na hladinu jimi šikmo probleskovalo slunce. Žulový parapet mostu se začínal zahřívat a já jsem si o něj rukama plácal do taktu písničku, která mi uvízla v hlavě. Nic mi v tu chvíli nechybělo.

Když jsem tam seděl nějakých pět deset minut, všiml jsem si, že se blíží Mahony v šedém obleku. S úsměvem zdolal návrší a vylezl si na zídku vedle mě. Zatímco jsme čekali, vytáhl z nadouvající se náprsní kapsy sáčka prak a začal mi vysvětlovat, jak ho vylepšil. Zeptal jsem se ho, proč si ho vůbec bere s sebou, a on na to, že si chce zastřílet na ptáky, jen tak, aby byla ňáká prča. Mahony si nikdy nebral servítky a například otci Butlerovi přezdíval „Bunsenův hořák“. Počkali jsme ještě čtvrt hodinky, ale Leo Dillon pořád nikde. Nakonec spolužák seskočil a poznamenal:

„Tak jdem. Já věděl, že to Tlusťoch vzdá.“

„A co jeho šestipence?“ zeptal jsem se.

„Právě propadla,“ usoudil Mahony. „Tím líp pro nás – máme teď půldruhýho šilase místo jednoho.“

Pokračovali jsme po North Strand Road k továrně na vitriol, u které jsme odbočili doprava na Wharf Road. Jakmile jsme zmizeli z dohledu, začal si Mahony hrát na indiána. Pustil se za skupinkou otrhaných holek, přičemž bojovně mával nenabitým prakem, a když jim na pomoc přiskočili dva odrbaní kluci a začali po nás házet kamením, navrhl, že na ně zaútočíme. Namítl jsem, že jsou to přece ještě děcka, a tak jsme šli dál a celá ta banda hadrníků za námi spustila povyk: Plínkaři! Plínkaři! Mysleli si totiž, že jsme protestanti, protože snědý Mahony měl na čepici odznak kriketového klubu. Když jsme takhle došli až ke Smoothing Iron, pokusili jsme se tu jejich partičku obklíčit, jenže to se nám dost nepovedlo, protože k obklíčení musejí být aspoň tři. Leovi Dillonovi jsme se tudíž pomstili tím, že jsme mu nadávali do poserů, a zkoušeli jsme hádat, kolik mu ve tři hodiny pan Ryan naloží na zadek.

Přiblížili jsme se k řece. Dlouho jsme jen tak zevlovali po rušných ulicích s vysokými kamennými zdmi po obou stranách a dívali se, jak se jeřáby a jiné stroje činí. Často na nás museli houknout chlapi od vrzajících kár, protože jsme jim překáželi v cestě. K polednímu jsme dorazili k přístavu, a protože všichni dělníci zrovna obědvali, koupili jsme si dvě obrovské žemle s rozinkami a posadili jsme se s nimi na nějaké potrubí u řeky. Kochali jsme se pohledem na čilý dublinský obchodní ruch: na nákladní čluny už zdálky ohlašované obláčky načechraného kouře, na hnědou rybářskou flotilu dál za Ringsendem a taky na ohromnou bílou loď, kterou vykládali na protějším břehu. Mahony prohlásil, že by bylo žúžo vyrazit na moře na jedné z takových obrovských kocábek, a dokonce i já jsem při pohledu na ty vysoké stěžně viděl, nebo si přinejmenším představoval, jak se před mými zraky postupně zhmotňují znalosti zeměpisu, jichž se mi tu a tam dostalo ve třídě. Škola a domov byly však v tu chvíli daleko a jejich vliv k nám nedosahoval.

Přívozem jsme se dostali na druhý břeh řeky Liffey – zaplatili jsme si a přepravili se tam spolu se dvěma dělníky a nějakým židáčkem s brašnou. Naše vážnost v tu chvíli skoro hraničila s pocitem obřadnosti, ačkoli během té krátké plavby jsme se mimoděk setkali pohledem a uchechtli jsme se. A pak jsme sledovali, jak vykládají půvabný trojstěžník, který jsme prve pozorovali z druhého břehu. Nějaký přihlížející člověk podotkl, že je to loď z Norska. Popošel jsem až k zádi a snažil se rozluštit nápis, ale když se mi to nepodařilo, vrátil jsem se a prohlížel si cizí námořníky, jestli mají zelené oči, protože jsem o nich měl nějakou pomýlenou představu… Jejich oči byly modré, šedé, dokonce i černé. Jediný mořský vlk, který je snad mohl mít zelené, byl habán, který bavil hlouček lidí na nábřeží tím, že pokaždé když prkna dopadla na zem, vesele zvolal:

„Daří se! Daří!“

Když nás ta podívaná omrzela, odloudali jsme se do Ringsendu. Udělalo se horko a ve výlohách hokynářů bledly zatuchlé sušenky. Nějaké jsme si koupili, taky čokoládu, a jak jsme se toulali zaneřáděnými ulicemi, kde se usadily rodiny rybářů, snaživě jsme obojí pojídali. Nemohli jsme najít mlékárnu, tak jsme vešli do krámku hokynáře a koupili si každý láhev malinovky. Nápoj Mahonyho osvěžil natolik, že se rozhodl uličkou honit kočku, jenže ta mu utekla na louku. Oba nás to dost zmohlo, a když jsme došli k louce, bez meškání jsme zamířili ke svahu, za jehož hřebenem jsme uviděli řeku Dodder.

Připozdilo se. Navíc jsme byli moc utahaní, abychom ještě stihli navštívit Pigeon House. Bylo nutné dorazit domů před čtvrtou, jinak by se na naše dobrodružství snadno přišlo. Mahony lítostivě pohlédl na svůj prak a já musel navrhnout, že pojedeme zpátky vlakem, aby se zase rozveselil. Slunce se schovalo za mraky a nám zbyly jen otupělé myšlenky a drobečky ze zásob.

Kromě nás nebyl na té louce nikdo. Když jsme nějakou dobu beze slova polehávali na mezi, uviděl jsem, jak z druhého konce přichází směrem k nám nějaký muž. Lenivě jsem ho sledoval a žvýkal při tom zelené stéblo trávy, s jehož pomocí děvčata hádají osud. Pomalu se k nám blížil po mezi. Kráčel s jednou rukou v bok a ve druhé svíral hůl, s níž lehce poťukával na drny. Měl na sobě ošumělý oblek zelenočerné barvy a na hlavě klobouk s vysokým dýnkem, kterému se říkávalo nočník. Byl zřejmě dost v letech, protože měl popelavě šedý knír. Když míjel naše nohy, chvatně na nás pohlédl a pak si šel po svém. Očima jsme ho dál sledovali a neušlo nám, že se po nějakých padesáti krocích otočil a vrací se. Velice uvážlivě zamířil naším směrem a neustále oťukával zem hůlkou, tak pomalu a pečlivě, jako by v trávě něco hledal. Když došel až k nám, zastavil se a pozdravil nás. Odpověděli jsme mu a on si pozvolna a opatrně přisedl. Začal mluvit o počasí, prorokoval, že bude horké léto, a dodal, že od dob, kdy byl sám kluk – což už je hodně dávno –, se počasí v jednotlivých ročních obdobích zásadně proměnilo. Podotkl, že nejšťastnější doba lidského života jsou nepochybně školní léta a že by dal nevímco, aby mohl být zase mladý. Dokud vyjadřoval tyhle pocity a trochu nás tím nudil, mlčeli jsme. Pak se rozpovídal o škole a o knihách. Ptal se nás, jestli jsme četli básničky Thomase Moorea, příběhy Waltera Scotta nebo dílo lorda Lyttona. Předstíral jsem, že jsem četl každou knížku, o které se ten pán zmínil, takže nakonec poznamenal:

„Vidím, že jsi knihomol jako já. Ale tenhle,“ dodal a ukázal na Mahonyho, který nás vykuleně sledoval, „ten je jiný. Ten si radši hraje.“

Prozradil nám, že má doma všechny romány od Waltera Scotta i knížky lorda Lyttona a že ho nikdy nepřestaly bavit. Dá rozum, že lord Lytton napsal taky díla, která pro kluky nejsou. Mahony se vzápětí zeptal proč ne – ta otázka mě rozčilila a zarmoutila, ježto jsem se bál, aby si ten pán nemyslel, že jsem tak hloupý jako můj spolužák. Muž se však pouze usmál a ukázalo se, že má mezi zažloutlými zuby viditelné mezery. Pak se na nás obrátil s dotazem, který máme víc děvčat. Mahony ledabyle prohodil, že má tři holky. Toho pána zajímalo, kolik jich mám já. Odvětil jsem, že žádnou. Nevěřil mi a povídal, že určitě nějakou musím mít. Mlčel jsem.

„Tak nám teda povězte,“ vyzval ho drze Mahony, „kolik jich máte vy.“ Muž se zase jen usmál jako předtím a odvětil, že v našem věku míval děvčat spousty.

„Každý kluk má přece nějakou tu lásku,“ uzavřel.

Na postaršího pána mi jeho postoj v téhle otázce přišel dost svobodomyslný. V duchu jsem uvažoval, že to, co tvrdí o klucích a děvčatech, zní celkem rozumně. Nicméně slyšet ta slova z jeho úst se mi příčilo, a navíc jsem nechápal, proč se u toho několikrát zachvěl, jako by se něčeho bál nebo ho zničehonic zamrazilo. Jak pokračoval ve vzpomínkách, uvědomil jsem si, že se vyjadřuje jako vzdělanec. Začal nám vykládat o dívkách – jaké mají krásné hebké vlasy a jak mají jemné ruce, ale taky to, že všechny nejsou tak hodné, jak se na první pohled zdají. Nic prý ho tak nepotěší jako pohled na pěknou dívku, na její hezké bílé ruce a krásné hebké vlasy. Působilo to, jako kdyby opakoval něco, co se naučil nazpaměť, jako by ho přitahovala slova pronesená vlastními ústy a v myšlenkách zvolna kroužil po stejné oběžné dráze. Občas prohlásil něco, jako by prostě narážel na obecně známou skutečnost, jindy zase ztišil hlas a promlouval spiklenecky, jako by nám sděloval nějaké tajnosti, jež nepřísluší zaslechnout nikomu dalšímu. Jednotvárným hlasem opakoval ty věty s obměnami stále dokola. Dál jsem upřeně hleděl k úpatí svahu a naslouchal mu.

Po dlouhé době se v té samomluvě zarazil. Pomalu se zvedl a pravil, že nás musí na chvilku opustit, jen na pár minut. Aniž jsem pohnul hlavou, spatřil jsem ho, jak míří k bližšímu konci louky. Zůstali jsme mlčky sedět. Po chvíli ticha náhle Mahony vykřikl:

„Hele, co to dělá!“

Jelikož jsem ani neodpověděl, ani nepozvedl oči, spolužák se znovu dožadoval mé pozornosti:

„Koukej, to je teda hodně divnej brouk!“

„Kdyby se třeba zajímal o to, jak se jmenujeme,“ odvětil jsem, „ty budeš jako Murphy a já Smith.“

Nic dalšího jsme si nedomluvili. V duchu jsem uvažoval, jestli se nezvednu a nepůjdu pryč, až se ten člověk zase vrátí a přisedne si k nám. Sotva se ale usadil, zahlédl Mahony kočku, která před ním utekla, vyskočil a pustil se za ní přes louku. Muž i já jsme tu honbu sledovali. Kočka mu znovu unikla a Mahony začal házet kameny na zídku, po které přelezla na druhou stranu. Brzy toho nechal a začal bloumat po druhém konci louky.

Po delší odmlce ten pán znovu promluvil. Podotkl, že můj kamarád je dost obhroublý kluk, a ptal se, jestli ve škole dostává výprask. Užuž jsem se mu chystal naštvaně odpovědět, že přece nechodíme do obecní školy, kde žactvo dostává výprask, jak to nazval, ale nechal jsem si to pro sebe. Rozpovídal se na téma trestání chlapců. V tu chvíli jako by jeho mysl byla znovu magneticky přitahována novým námětem, a zvolna kolem něj kroužila. Poznamenal, že pokud jsou hoši takovíhle, zasloužili by si výprask, a to pořádný. Pokud je kluk obhroublý a nezvedený, nic mu neprospěje víc než důkladný trest. Rákoskou přes ruce nebo nějaký ten pohlavek, to nestačí – potřebuje ostrý a důkladný výprask. Takové uvažování mě udivilo a bezděčně jsem mu pohlédl do tváře. V tu chvíli jsem spatřil upřený pohled lahvově zelených očí, které na mě brejlily zpod poškubávajícího obočí. Znovu jsem se odvrátil.

Muž si dál vedl svou. Jako by úplně pustil z hlavy své předchozí svobodomyslné názory. Prohlásil, že pokud by narazil na kluka, jak se baví s děvčaty, nebo má dokonce nějakou takovou lásku, dal by mu, co by se do něj vešlo. A kdyby měl snad nějaký hoch děvče a lživě to popřel, dostal by od něj takový výprask, že by si to pamatoval celý život. Tvrdil, že nic na tomhle světě by ho netěšilo víc. Líčil mi, jak by takového kluka spráskal, jako by mi tím málem odhaloval nějaké světoborné tajemství. Znovu opakoval, že by si to užil jako nic jiného, a jeho hlas, jímž mě do toho tajemství jednotvárně zasvěcoval, nabyl skoro láskyplného tónu ve snaze vymoct si pochopení.

Počkal jsem na další přestávku v jeho řeči a pak jsem hbitě vstal. Abych neprozradil, jak jsem ve skutečnosti rozčilený, chvíli jsem otálel a předstíral, že si utahuju tkaničku u boty, a pak jsem se rozloučil se slovy, že už musím jít. Rozvážně jsem stoupal do svahu, i když mi srdce bušilo strachy, že mě ten chlap znenadání popadne za kotníky. Když jsem vylezl až na hřeben stráně, otočil jsem se, a aniž jsem na toho muže pohlédl, zavolal jsem na druhý konec louky:

„Murphy!“

Můj hlas prozrazoval, jak se k té kuráži nutím, a sám jsem se styděl za tak ubohou lest. Musel jsem však zavolat znovu, než mě Mahony uviděl a zahalekal v odpověď. Srdce jsem měl až v krku, když ke mně běžel přes tu louku! Pelášil, jako by mi utíkal na pomoc. A já se v tu chvíli kál, protože jsem tímhle klukem v hloubi duše vždycky tak trochu opovrhoval.

ARÁBIE

North Richmond Street byla slepá ulice, a proto většinou klidná – tedy kromě doby, kdy Škola křesťanských bratří po vyučování vypouštěla ven své svěřence. Na jejím slepém konci stál na čtvercovém pozemku neobydlený jednoposchoďový dům. Krčil se tu o samotě, zatímco ostatní domy v ulici hnědavými chladnokrevnými průčelími upřeně sledovaly jeden druhého, a přitom vyzařovaly vědomí spořádaného života, který se v nich vede.

Konečně na mě promluvila. Když vyřkla první slova, byl jsem tak zmatený, že jsem netušil, co jí odpovědět. Zeptala se mě totiž, jestli půjdu do Arábie. Už si ani nevzpomínám, jestli jsem přikývl nebo zakroutil hlavou. Dodala, že to bude skvělý bazar, sama by tam vyrazila moc ráda.

„A proč teda nejdeš?“ optal jsem se.

„Ty se máš,“ podotkla.