Obsah

Prolog

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

Epilog

Poděkování

Významné-body

Obálka

Obsah

Tiráž

Začátek textu

Seznam stran

7

9

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

319

320

321

322

325

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Paul Richardot

ESENCE / FRAGRANCIA

Z francouzského originálu Fragrancia, vydaného nakladatelstvím JC Lattès v roce 2025, přeložila Veronika Lásková
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Korektura Julie Gonzálezová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Zdeněk Dušek

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2026 jako svou 10 401. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s., U Průhonu 22, Praha 7

© Paul Richardot, 2025
© Éditions Jean-Claude Lattès, 2025.
Translation © Veronika Lásková, 2026
© Grada Publishing, a. s., 2026

ISBN 978-80-271-8443-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-8442-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-5692-4 (print)

Věnováno Jeannette

Každá vzpomínka má svou vůni,
a kdo si přeje znovu prožít dávnou radost,
musí jen přijít na to, čím byla cítit.

Prolog

„MOHL BYCH SE NAPÍT VODY?“ zeptal se pacient. Najednou vypadal maličký, jako by se v křesle scvrkl.

Hélias, kterému rozčílením škubala noha, se obrátil k Alainovi. Jeho školitel souhlasně přikývl a mladík přiskočil k pítku. Za chvilku byl kalíšek prázdný, stařík si spokojeně oddechl a cítil se konečně připravený. Hélias znovu usedl na židli a opět se ho zmocnil motorický neklid. Už nesčetněkrát se to nutkavé vrtění pokoušel ovládnout, ale byla to marná snaha, zejména když se ocitl ve stresu. Což bylo prakticky neustále.

„Tak, pane Durine, prosím, můžete začít,“ povzbudil pacienta Alain s tužkou nachystanou nad poznámkovým blokem.

Starý pán se zavrtal ještě hlouběji do křesla a zavřel oči.

„Dnes bych se rád podíval zpátky do školních let. Náš učitel byl setsakramentský sekáč. Náročný, ale byla s ním legrace. Vždycky na nás čekal venku na schodišti v šedivém plášti, rovný jako pravítko. Počkat, jaké to jenom nosil brýle? Kulaté. Ne, hranaté.“

Pacient na okamžik svraštil obličej.

„Nemůžu si vzpomenout, ale každopádně v nich vypadal přísně. A přitom byl oproti ostatním učitelům hotová veselá kopa. Pořád trousil nějaké vtípky. Ovšem pozor, měli jsme ho v úctě. Zato dneska, darmo mluvit. Vnuk učitelkám dokonce tyká! To by za mých časů nepřicházelo v úvahu…“

„Pane Durine, nezapomeňte na čichové vjemy,“ přerušil ho Alain. „Je nezbytné, abyste nám o tom prostředí poskytl co nejpřesnější informace. Bez takových detailů vám nemůžeme zajistit věrnou rekonstrukci.“

Stařík si vrásčitou rukou přejel po tváři napjaté soustředěním a pokračoval: „Dovnitř jsme chodili seřazení do dvojic,“ máchl rukou dopředu a pak dozadu, aby tu scénu naznačil, „a já si vždycky stoupl vedle Louise. To byl můj nejlepší kamarád. O tom jsem vám přece už vykládal, ne? Ale jistě. Odešel ve spánku, už to pomalu bude rok. Takhle bych se taky rád jednou odporoučel.“

Alain jemně přivedl pacienta zpátky k tématu.

„Nezlobte se, já když zavřu oči, tak se vždycky rozpovídám. Kde jsem to přestal? No ano, když jsme s Louisem přišli do třídy, hned jsme utíkali na stupínek, kde se na prknech pod velkou černou tabulí nakupil prach z křídy, a bílé dlaně jsme si pak otírali o záda spolužáků. To vám byla švanda! Jak se čertili.“

Při téhle zmínce Alain povytáhl obočí a honem začal zapisovat na papír různé vonné substance. Pacient sezení právě nevědomky odblokoval. Břidlicový zápach tabule krásně navodí kašmeran. Voskovanou dřevěnou podlahu zase obstará kombinace benzylacetátu a cedrolu. A co třeba maritima? Ne. Tuhle surovinu Alain vzápětí škrtl. Je příliš vodová, příliš mořská. Rušila by celkově suchý a prašný dojem. Pach bílé křídy, který šimrá v nose, se lépe naznačí pomocí kosatcového nitrilu. Ovšem stále to ještě nebylo ono. Zatímco ze sebe pacient sypal vzpomínky páté přes deváté a dál líčil onu dávnou školní třídu, Alain každou nahodilou zmínku pilně sepisoval, pitval a převáděl na přísady. Tu kožené střevíce, tam zase chladný závan inkoustu z kalamáře, každou informaci měnil v položku na seznamu esencí, který se mu na papíře rozrůstal.

Jakmile byl s poznámkami spokojený, kývl na Héliase. Stařík v duchu dál bloudil v říši ztraceného času, ale mladý asistent už popadl seznam, oběhl stůl a vylovil ze skříně všechny potřebné baňky. Neslyšně proklouzl za starým pánem a posadil se k pracovní ploše v rohu místnosti. Tady pak olfatologický učeň přimíchával jednotlivé přísady do kádinky umístěné na chemické váze.

„Byla to chlapecká škola. S děvčaty jsme se mohli potkat až po vyučování. Vzpomínám si, že jsem tam měl i svou milou. Vždycky mi nabídla lékořicové bonbóny. Taková hodná holka.“

Hélias přerušil práci a tázavě se zadíval na Alaina. Lékořice? Mistr si jeho reakce všiml a pochvalně se usmál. Hélias vyskočil a znovu utíkal ke skříni. Mají-li vytvořit dokonalou čichovou atmosféru vzpomínky, nesmí ve výsledné formuli tenhle drobný aspekt chybět. Isobutyl chinolin má sice i lehce zelené a kožené fasety, ale účel splní výborně.

Jakmile měl směs hotovou, namíchal ji do roztoku TPL a nalil do rozprašovače, který podal Alainovi. Ten mezitím trpělivě vyčkával, až pacient skončí s vyprávěním, načež se ho zeptal: „Tak co, jdeme na to?“

Z rozechvělých rtů starého pána vyšlo sotva slyšitelné ano. Alain stiskl tlačítko a ze štěrbiny přístroje začaly vycházet první obláčky páry. Vložil ho pacientovi do rukou.

„Teď se můžete vrátit do minulosti,“ vybídl ho s úsměvem.

Muž si zařízení ihned přiložil k nosu a zhluboka se nadechl. Stačil zlomek vteřiny a jeho čichové buňky zachytily ze vzduchu první vonné molekuly. Vzápětí už zatajil dech s pocitem, že se řítí do prázdna. Vplouval do zákoutí vlastní paměti, vydával se tam, kam se odváží jen málokdo: za hranice zapomnění. Dokonale se ponořil do zákrutů vlastního mozku. Chemická směs vonných látek mu vracela nejen zasuté vzpomínky, ale i všechny emoce a pocity, které v minulosti prožíval. Zmocnila se ho znovu bezstarostnost, lehkost a nevinnost dětství. Sám by nedokázal říct, kdy tyhle pocity zažil naposledy. Jednoho dne z jeho vnímání zkrátka vymizely.

Zatímco jeho hypothalamus vstřebával čichové vjemy, celé tělo mu zahořelo novou energií. Na povrch opětovně vystřelil ohňostroj příhod, jedna zářivější a živější než druhá. Drobnosti, jež považoval za dávno ztracené. Jak se učitel zašklebil, když žák odpověděl chybně. Tlusté prsty spolužáků, co ho chytali za límec, když zjistili, že jsou umazaní od křídy. Louisovy věčně rozvázané tkaničky. Jak se kamarádův smích odrážel od zdí dvorku, kam si chodili o přestávkách hrát. Louis a jeho odřená kolena, celá od hlíny a od krve. Staříkovi se v břiše rozlila vlna tepla. Ocitl se ve stavu euforie, ba extáze. Najednou byl zase tím malým klukem. Žádné ochablé tělo, ohnuté a scvrklé nemilosrdným tlakem času. Připadal si nesmrtelný, plný sil a odvahy, jak se dovedou cítit jenom děti. Hrudník vypjatý vstříc budoucnosti, jako by si vyzývavě měřil život, který mu leží u nohou. Kdyby tak mládí vědělo a stáří mohlo… Ne. Tohle úsloví může teď školáckou polobotkou klidně odkopnout do kouta. Kdyby si stáří vzpomínalo, jaké bývalo mládí. Hltal tu radost celou duší. Po tvářích zbrázděných léty se mu kutálely slzy. Připadal si plný a zároveň prázdný, přítomný i nekonečně vzdálený.

Účinky těkavé paměťové látky pozvolna vyprchávaly a odnášely s sebou i reminiscence dřívějšího života. Dětství se u něj zastavilo jen na kratičký okamžik. Jakmile otevřel oči, vůně minulosti se vypařily. V krku měl sucho a oči mu zvlhly. Alain, který po celou dobu seděl vedle něho, mu vlídně položil ruku na rameno.

„Vítejte zpátky u nás.“

1.

O PÁR HODIN POZDĚJI vyprovodil Hélias k východu posledního pacienta. Místní politiku sice nijak zvlášť nesledoval, ale přece jen poznal starostu města Le Mans, jehož tvář shlížela z plakátů vylepených na každém rohu. Považoval nicméně za věc cti, že se k představiteli obce choval stejně jako ke každému jinému klientovi. Od svého mistra se naučil zachovávat maximální diskrétnost. „Čím víc se oprostí od toho, čím jsou dnes, tím spíš si vzpomenou na to, čím bývali kdysi.“ Tuhle zásadu mu vštěpoval během pravidelných pátečních sedánků, jež bývaly jedinou příležitostí, kdy si Alain dopřál sklenku alkoholu. Hélias s ním trávil večery rád, tím spíš, že jeho nadřízený byl studnicí zvěstí a drbů z oboru, a tak se od něj mohl dozvědět ty nejčerstvější novinky, což patřilo k neformálnímu vzdělávání. Dnes si však musel Hélias společné posezení odpustit. Už v pondělí ho totiž čekal odjezd do školicího střediska a záleželo mu na tom, aby tu po sobě nenechal žádné nevyřízené papírování.

Zdejší pobočka společnosti Fragrancia sídlila v prvních dvou poschodích elegantního činžáku a obsluhovali ji pouze oni dva, takže Hélias musel zastávat hned několik rolí. Čistil skleněné nádobky, kontroloval množství směsí a přísad, hlídal správné fungování rozprašovačů, objednával pacienty a odesílal na centrálu podrobná hlášení o vydaném množství TPL. Mateřská společnost, zodpovědná za výrobu, distribuci a používání této psychotropní látky, ji přísně střežila. Chemikálie nezbytná pro sezení v čichovém transu totiž představovala základní kámen celého podniku. Sebemenší nesrovnalost v hlášeních by pro pobočku i pro Alaina mohla znamenat velké nepříjemnosti.

Zbytek pracovní doby strávil Hélias doplňováním záznamů o pacientech v kartotéce. Postupně zanášel do evidence čichové vzpomínky uplynulého týdne a řadil je podle počtu výskytů. S překvapením zjistil, že v katalogu hotových receptů nemají „procházku na pláži“, kterou si přitom za poslední měsíc klienti vyžádali hned pětkrát. Musí na to Alaina před odjezdem upozornit. Nakonec zapsal do karty pana Durina atmosféru dávné školní třídy. Takový milý pacient. Dost upovídaný, často ztrácí nit, ale jeho čichové paměťové seance vyzařují dojemnou poezii všedního dne.

Jakmile měl všechny povinnosti odbyté, dopřál si v prázdné čekárně chvíli odpočinku. Zanedlouho ho Alain pustí domů. Aspoň bude mít čas uklidit si před odjezdem v pokoji. V unavené hlavě mu začala hlodat nepříjemná myšlenka. Co když se ve zkušební době neosvědčí? To by ho pak Fragrancia musela propustit. Zlobil by se na něj Alain? Ne, to určitě ne. Tomu jde vždycky jen o jeho dobro. Hélias dlouze vydechl a zvrátil hlavu dozadu. Po pár vteřinách v téhle pozici ho rozbolela šíje. Znovu se narovnal a přejel pohledem místnost, v níž se nacházel. Byla obdélníková, s vysokým stropem a příjemně světlá díky dvěma velkým oknům, nicméně od běžné čekárny se lišila množstvím všelijakého haraburdí. Bude to muset někdy důkladně probrat. Vždyť se tu už málem nedá ani projít.

Alain byl vášnivý sběratel. Nic nedokázal vyhodit. Na starých parketách se vršily hromady novin a časopisů do výšky klečícího dospělého muže, takže připomínaly zkamenělé usazeniny svědčící o různých historických epochách. Ústřední místo zaujímaly mohutné vázy naplněné po okraj reklamními propiskami a stěny byly polepené stovkami pohlednic z celého světa. Hélias podezříval pacienty, že je šéfovi posílají naschvál a škodolibě sledují, kam je ve své sběratelské vášni schopen zajít. Prozatím se rozlézaly až k záchodům, ale obával se, že se nezastaví ani tam. Když byl jednou u svého školitele doma na kávě, narazil na zásuvku napěchovanou krabičkami od sýrů. A tak čas od času v tichém spojenectví s Alainovou ženou Claudine nahromaděné věci protřídil a vyházel, aniž by si jeho nadřízený něčeho všiml.

Hélias přivřel víčka. Z nadcházejícího odjezdu na něj doléhal stres, takže cítil potřebu se vnitřně zklidnit. Zhluboka se nadechl a nechal emoce volně plynout: tohle cvičení se naučil jako opatření proti úzkosti. Vtom do ticha ostře zadrnčel zvonek u dveří. Mladík sebou prudce trhl, vyskočil z křesla a zakřičel směrem k Alainově kanceláři, že to vyřídí.

Když otevřel, uviděl dva hromotluky, od bot až po kšiltovku na hlavě celé v černém. Dokonce si nechali i na chodbě na očích tmavé sluneční brýle. Olfatologický učeň okamžitě pochopil, co má ten jednobarevný ohoz znamenat.

„Identifikujte se,“ nařídili mu.

„Hélias Révol, asistent Alaina Fissona,“ odříkal poslušně a masíroval si přitom šíji.

Menší z dvojice projížděl neohrabaným prstem jmenný seznam na obrazovce telefonu, až konečně zvedl hlavu. Vyštěkl: „Nemáš akreditaci. Uhni.“

Chlapík ho ramenem odstrčil, vpochodoval dovnitř a společník obrovité postavy ho následoval. K mohutnému zápěstí měl pouty přicvaknutý hliníkový kufřík.

„Kde je olfatolog Fisson?“ houkl první a rozhlížel se přes černá skla kolem sebe.

„V kanceláři.“

„No tak, na co čekáš? Dojdi pro něj.“

Hrubý tón rozkazu Héliase tak zaskočil, že se nedokázal hnout z místa.

Obr stojící vzadu si rozepnul bundu. Mladík už byl tak vyjevený, že si pouzdro na brýle připevněné k jeho opasku spletl s koženým pouzdrem na revolver. Zrychlil se mu dech a ustoupil o krok dozadu. Chlap se zaradoval, že někdo konečně bere jeho doplněk vážně, a široce se usmál. Měl sice kebuli jako legrační honák krav, který by nedostal roli ani ve spaghetti westernu, a přece si Hélias jeho škleb vyložil jako hrozbu. Zrak se mu zúžil a dech měl přerývaný a horký. Po celém těle se mu rozléval strach. Hélias míval sklon k prudkým návalům emocí, které u něj často vyvolaly panické záchvaty. Tušil, že se brzy zas jednou přestane ovládat. Vlastně už mu to bylo docela jasné. To letmé pomyšlení celou situaci ještě zhoršilo. Na hrudní kosti ho tlačil nádor úzkosti. A přitom právě takovým stavům se usilovně snažil vyhýbat. Vytáhl z kapsy kovový žeton a sevřel ho v prstech. „Stisknout, povolit, stisknout, povolit,“ šeptal si pro sebe se zavřenýma očima.

„To je tak hotovej z mýho taktickýho pouzdra na brejle? No vidíš, a ty furt, jaká je to blbost.“

Jeho parťák pokrčil rameny.

„Podívej se na něj. Je úplně v háji.“

„Tak dost,“ okřikl je Alain, který právě vyšel z kanceláře.

Oba poslíčci se zarazili.

„Pane olfatolog, my máme přísný rozkazy. On totiž…“

„Ticho,“ zařval. Zvedl ruce, takže se mu na zápěstí odhalilo tetování růže se čtyřmi trny.

„A mého asistenta nechte na pokoji,“ dodal už o něco klidněji.

Pak vytáhl z peněženky černou kartičku, kterou si ti dva honem zkontrolovali.

„Nevím, kde vás Cornélia sebrala, ale budu si s ní muset o výběru zaměstnanců vážně promluvit.“

Alain jim odříkal pětičíselný kód. Vzápětí se ozvalo cvaknutí, pouta povolila a kufřík putoval do jeho rukou. Olfatolog se přesvědčil, že pečetící pásky na štěrbině jsou neporušené, načež oba muže mávnutím ruky propustil. Hélias se pomalu vzpamatovával.

„Zvládl jsi to dobře,“ uklidňoval ho Alain. „Dokázal ses ovládnout.“

Stiskl Héliasovi ruku a přiměl ho, aby přestal zuřivě mačkat plíšek. Mladík zastrčil žeton zpátky do kapsy a pozorně si prohlížel kufřík. Pak vykulil oči. Ještě nikdy neviděl biometrický zámek. Alain se ušklíbl.

„Nový protokol. Reaguje to jenom na můj otisk prstu. Ovšem pouze palce u nohy. To kdyby mi náhodou někdo uřízl ruku.“ Zahýbal prsty. „Nechápu, kam na ty nápady choděj. Uhodneš, co je asi uvnitř?“

„Řekl bych, že tam bude těkavá paměťová látka,“ odpověděl mladík s neskrývaným obdivem pro tu převzácnou tekutinu.

Alain přikývl.

„Tak pojď. Pomůžeš mi tu zapeklitou věc otevřít. Víc hlav víc ví!“

2.

VE STEJNÝ OKAMŽIK o několik set kilometrů dál zastavila v postranní uličce poblíž radnice nablýskaná černá limuzína. Řidič vypnul motor, sklopil sluneční clonu a podíval se do zpětného zrcátka. Jeho šéfová byla na zadním sedadle zabraná do čtení článku.

„Jsme na místě, paní vedoucí.“

Nora zvedla hlavu a rozhlédla se kolem. Nic nenasvědčovalo tomu, že jsou v Melunu. Musela šoférovi věřit.

Vytáhla z kabelky zrcátko a zkontrolovala svůj vzhled. Obličej čerstvé třicátnice se zářivou pletí neprozrazoval únavu, která se v ní hromadila od chvíle, kdy nastoupila na tuhle pozici. Jen pod očima se jí rýsovaly tmavé kruhy. „To je ozdoba pracujících žen,“ poznamenala kdysi její matka. Řada kolegyň jí předpovídala, že při práci pro výstřední ředitelku Fragrancie předčasně zestárne. Po pěti letech věrných služeb usoudila, že si svá proroctví můžou klidně strčit za klobouk. Nora uložila zrcátko zpátky do tašky a vystoupila z auta.

„Vidím to tak na dvacet minut, Françoisi, tak se zatím klidně běžte projít,“ zavolala ještě na řidiče, než za sebou zaklapla dveře.

Bylo pozdní odpoledne a centrum města už začínalo klimbat. Ospalou atmosféru narušovala jen hrstka kolemjdoucích, většinou zbloudilých turistů. I tito opovážlivci se však jistě brzy vrátí, kam patří. Majitelé obchodů na ulici Generála de Gaulla stahovali jeden po druhém kovové rolety, většinou stejně unavené jako oni sami. Nedaleko odtud se řeka Almont poté, co bloudila městem křížem krážem, konečně vlévala do Seiny.

Mladá žena mrkla na displej telefonu. Je tu na minutu přesně. Když procházela mřížovanou branou parku, hlídač ji upozornil, že budou brzy zavírat. Poděkovala mu a pokračovala v cestě.

Kus před sebou zahlédla místo schůzky, osamělý strom poblíž jedné z laviček. Ali Abbad z kriminální policie jí ho popsal ve zprávě, kterou dostala před pár hodinami. Bylo to vlastně k smíchu, a dokonce i skřípot jejích podpatků na štěrkované cestičce jako by si z celé situace utahoval. Celé to divadýlko jí na ostříleného vyšetřovatele nějak nesedělo.

Z dálky si všimla, jak típl cigaretu o dřevěné sedátko, nedopalek si strčil do kapsy, vstal a vyšel jí naproti. Byl špatně oholený a celkově neupravený, jako by se už několik dní nestihl zastavit doma. K dokonalé image drsného detektiva už mu chyběl snad jen dlouhý baloňák se zvednutým límcem. Když došel až k ní, klopýtl a upustil složku se spisem.

„Dobrý den.“

Nora se shýbla, aby mu pomohla posbírat papíry ze země.

„Omlouvám se.“

Když se Ali znovu napřímil, udeřil mladou ženu do nosu jeho moderní fougèrový parfém, který si kupoval už od svých dvaceti. Tahle směs levandule, dubového mechu, kumarinu a cigaretového kouře představovala jeho pachový podpis, osobitou vůni. Oprášil si rukáv a potřásl jí pravicí.

„Zase jednou bych potřeboval vaše služby.“

Zapálil si další cigaretu a nabídl jí jednu. Odmítla.

Případ, kvůli němuž si ji sem zavolal, se týkal znásilnění jisté dívky během večírku. Nora si zběžně prolétla spis a zjistila, že si toho oběť moc nepamatuje. Několikrát se pokoušela agresora popsat, ale bezúspěšně. Vracely se jí jen sporadické záblesky utrpěného násilí, které u ní pokaždé vyvolávaly záchvaty úzkosti. Policejní psycholog to označil za běžný posttraumatický stav. Vyšetřovatelé vyslechli všechny mužské účastníky večírku, nicméně daleko se nedostali: nikdo si ničeho nevšiml. Pěkná sešlost krátkozrakých. Z celého hlášení vyplývala s jistotou jediná věc: že policie udělala, co mohla.

„Obávám se, že vzhledem k tomu, co se teď u nás ve Fragrancii děje, si od vás další úkol vzít nemůžu.“

Nora policistovi podala spis zpátky, ale on si ho nevzal.

„Kdyby to jen trochu šlo, poradil bych si bez vás. Jenže prokurátor odmítá povolit další vyšetřování, dokud nám nepotvrdíte stopu.“

„Jakou stopu?“

„Máme podezřelého. Stačí, když potvrdíte naše dohady.“

„Je mi líto, ale tentokrát vám pomoct nemůžeme.“

Dala si záležet, aby to nevyznělo příliš soucitně. Teatrální vystupování by v takové situaci ničemu neprospělo.

Ali vytáhl mobil.

„Kolegové z Marseille mi zrovna minulý týden poslali fotky z jednoho zásahu.“

Nora mu telefon vytrhla z ruky a pozorně zkoumala jednotlivé záběry. Dokumentovaly likvidaci ilegální laboratoře. Uniformovaní policisté s odznakem protidrogového oddělení pózovali vedle velkých modrých plechovek. Napadlo ji, jestli se pod respirátory usmívají.

„Kolik?“

„Sto litrů. Mizerné kvality. Polovina zákazníků se tou falešnou paměťovou látkou přiotrávila. Kolegové je vyslýchali přímo v nemocnici. Ale nebojte se. Postupovali jsme jako vždycky. Všechno se zlikvidovalo a ti chemici dostali na krk další obvinění. Půjdou sedět na pěkně dlouhou dobu.“

Ali si vzal telefon zpátky.

Noře tenhle zastrašovací manévr připadal neomalený a taky to detektivovi dala jasně najevo. Bylo by přece absurdní ohrožovat dohodu mezi firmou a policií. Jistě, Fragrancia strážce zákona potřebuje, aby jí pomohli udržovat obchodní tajemství, ale pořádkové síly by taky hodně ztratily, kdyby jim podnik přestal poskytovat své vysoce specializované služby.

„Prosím vás, nechte si tyhle nedůstojné výhrůžky, ano? Nikomu tím přece neprospějete.“

Znovu mu podala spis a tentokrát ho přijal.

„Jakmile to jen trochu půjde, zase s vámi budeme spolupracovat.“

Kráčeli pár metrů mlčky. Jak se den schyloval k večeru, citelně se ochlazovalo a Abbad si mezi potahováním z cigarety dýchal na prsty, aby si je zahřál.

Zatímco si Nora v duchu blahopřála, že se vykroutila z dalšího zápřahu, který si teď navíc k dohledu nad olfatology a dešifrátory, k vymýšlení nových scénářů a ke spoustě dalších úkolů opravdu nemohla dovolit, něco ji napadlo a zamračila se.

„Proč se na nás obracíte zrovna s tímhle případem? Většinou nás přece nevoláte k běžné černé kronice. Ne, já vím, je to hrůza, že tu holku někdo znásilnil, ale volat k tomu Fragrancii, nepřeháníte to? Zvlášť když naše spolupráce musí zůstat v neoficiální rovině.“

Ali potáhl z cigarety tak silně, že ji dokouřil celou najednou. Obětí je jeho známá. Tahle informace se Noře ani trochu nezamlouvala. Aspoň teď ale líp rozuměla jeho přístupu i výhrůžkám jako z béčkové detektivky. Je v té záležitosti citově zainteresovaný. Nora citům zásadně nedůvěřovala. Zejména u ostatních. Vyznačovaly se tím, že pokazily všechno, s čím přišly do styku.

„A co kdyby naše sezení prokázalo, že to ten chlap udělal, a vy jste nenašli žádný další důkaz? Co byste si s tím počali? Nemusím vám snad připomínat, že přiznání pod vlivem TPL v trestním spisu figurovat nemůže.“

Ali poprvé zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Prokažte jeho vinu. O ostatní se postarám.“

Nora si odpustila poznámku, že to není žádná odpověď. Každopádně jí bylo fuk, co by si počal, protože tentokrát mu prostě nepomůže. Zničehonic se vedle nich, snad přímo z křoví, vynořil hlídač.

„Tak a dost. Upozorňoval jsem tadyhle paní, že budeme zavírat. Žádám, abyste okamžitě opustili park.“

Nora se omluvila a společně zamířili k východu. Před mřížovanou bránou vzal Ali Noru za loket, naklonil se k ní tak blízko, až ji ovanul jeho dech čpící po tabáku a alkoholu, a zašeptal: „Jiskra.“

Mladá žena instinktivně ucukla. Musela vynaložit veškerou sílu vůle, aby nedala najevo ohromení. Aniž čekal na odpověď, zasunul Abbad složku Noře do tašky a zmizel za rohem ulice Contrescarpe.

„A do hajzlu,“ ulevila si.

Má ji v hrsti.

3.

OLFATOLOG OBEŠEL DŘEVĚNÝ PRACOVNÍ STŮL a položil kufřík na zem. Sundal si botu a holý palec u nohy přiložil na biometrickou čtečku. Hélias každý krok netrpělivě sledoval. Vzápětí se rozsvítilo zelené světýlko, cvakla západka a ozvalo se pípnutí. Kufřík se konečně otevřel. Alain si připravil pracovní plochu, přičemž musel odhrnout na stranu desítky všelijakých figurek a sbírku miniaturních postaviček na zdobení dortů, kterou hodlal věnovat Claudine, jen co ji bude mít celou pohromadě. Nakonec na uvolněné místo položil kufřík.

Hélias s provinilým uspokojením sledoval šéfovo rozladění, když si všiml, jak mu kovové nýty kufříku poškrábaly koženou stolní desku. Mladík už ani nepočítal, kolikrát musel na Alainovu žádost ten ošklivý potah impregnovat, aby na něm nezůstávaly skvrny od přísad. Přestože svého školitele bezmezně obdivoval, přece jen už věděl, že v některých ohledech si bude sám jako olfatolog počínat jinak. Hlavně pokud jde o nábytek. Rozhodně bude mít skleněnou stolní desku. A celkové zařízení omezí na minimum. Bude mít v ordinaci pouze vonné přísady, žádné sbírky suvenýrů. Vlastně ani jeden. Nikdy.

Alain vytáhl hliníkovou lahvičku s nápisem:

TPL – Těkavá paměťová látka – 500 ml a kombinací číslic. Na nos, který jako by se mu působením času a gravitace prodloužil, si nasadil brýle s tenkými obroučkami a pohybem myši zapnul obrazovku počítače. Ťukal do kláves pomalu a neohrabaně. Tyhle moderní přístroje nesnášel. Patřil k hrstce staromilců, kterým už předchůdce internetu Minitel připadal jako přehnaně pokroková záležitost.

„Nemám ti pomoct?“

„Buď tak hodný. S touhle novou platformou si už vůbec nevím rady. Zadej tam to sériové číslo z lahvičky. Výborně. A teď prosím vyndej dva čisté rozprašovače.“

Hélias poslechl a vytáhl z velké skříně dva ze tří přístrojů, které předtím vyčistil.

„Uděláme si test kvality.“

„A proč?“

„Abychom ověřili, že s látkou na cestě z laboratoře nikdo nemanipuloval.“ Vzal do ruky rozprašovače. „Kvůli těm nedávným krádežím zavedla Cornélia přísnější kontroly.“

Přes všechno nadšení nedokázal Hélias potlačit bodnutí obav. Bylo to poprvé, co mu Alain dovolil, aby u tohoto úkonu asistoval. Bál se, že ho zklame. Nebo co hůř, že školitel bude svědkem jeho přehnané reakce na vdechnutí TPL. Přestože věděl, že v rukou odborníků je paměťová látka v zásadě neškodná, přece jen si byl vědom toho, že v neředěné formě může vyvolat nebezpečné stavy změněného vědomí.

Alain otevřel hliníkovou nádobku, pipetou odebral trochu jejího obsahu a přelil do zásobníků rozprašovačů. Poté před svého asistenta postavil přístroj, který dokáže zastudena přeměnit kapalinu na oblak jemných částic.

Héliase zaplavila úzkost. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce, ale dlouze se nadechl, čímž se mu podařilo ten pocit zaplašit. Musí veškerou paniku potlačit hned v zárodku. Ze zkušenosti věděl, jaké škody dokážou emoce napáchat, když se vymknou kontrole. Po letech boje s vlastními slabostmi už dokázal záchvaty víceméně předvídat. Ironií osudu právě tato zvýšená ostražitost vůči sobě samému aktivně přispívala k jeho emocionálnímu neklidu. Byl sám sobě zároveň katem i odsouzencem.

„Musím tě varovat, že je to docela síla. I normální mozek,“ – Alain naznačil konečky prstů uvozovky – „bývá pak dost rozrušený. Ale neboj, dá se to zvládnout.“

Hélias nervózně přikývl. Po zádech mu přeběhl mráz. Dosud nikdy neměl příležitost vdechnout čistou TPL a pochyboval, že bude schopen ten šok ustát. To pomyšlení v něm znovu rozjitřilo úzkost.

Otřel si zpocené dlaně o džíny a na poslední chvíli hledal očima u svého učitele oporu. Pak vzal do ruky rozprašovač, zapnul ho a přiložil si k nosu štěrbinu, z níž vycházely mléčné výpary. Zavřel oči, zhluboka se nadechl a opřel se o opěradlo židle. Venku se zvolna stmívalo.

Hélias vytáhl z kapsy žeton a začal si s ním v prstech pohrávat.

Hélias poslechl.

„Tak co, co tomu napoprvé říkáš?“

Účinky téměř vymizely a Hélias se uvolnil.