Text © Denisa Vostrá, Alice Kraemerová, 2026

Illustrations © Tereza Nekovářová, 2026

Photos © Denisa Vostrá, Alice Kraemerová, Svetlana Nakata, Adéla Nováková, Petr Holý, Mami Sawatari, Otmar Vobejda, Noriko Hajaši, Cutomu Sašida, Milan Haško, Julie Honyšová; DavorLovincic, weniliou, nyiragongo, khuntapol, wataru aoki,

LaChouettePhoto, Yasuo Iwami, kanonsky / Getty Images, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1044-5

Higaši, kita, minami, niši –

Kam se jít bavit? A kde jsou mniši?

Východ, sever, jih či západ –

teď už nebudete tápat!

Úvod

Japonské souostroví je celkovou rozlohou 377 829 km² jen o málo větší než Itálie nebo Finsko. Čtyři hlavní ostrovy Hokkaidó, Honšú, Kjúšú a Šikoku jsou dostatečně známé, ale Japonsko tvoří i tisíce dalších menších ostrovů a ostrůvků kolem celého členitého pobřeží. Kurilské ostrovy na samém severu – Kunaširi, Etorofu, Habomai a Šikotan – jsou už od konce druhé světové války okupovány Ruskou federací, zatímco jižní souostroví Ogasawara bylo Japonsku vráceno v roce 1968 a souostroví Rjúkjú, známé dnes spíše pod názvem prefektury Okinawa, v roce 1972.

Území Japonska bylo vždy rozděleno na menší územní celky. Do pádu feudalismu v roce 1868 se obvykle mluví o knížectvích či o provinciích, se začátkem modernizace pak dochází k rozdělení na prefektury, jichž je dnes 47. Prefektura se japonsky řekne ken a tento výraz se přidává jako přípona za její název. Například prefektura Akita se tedy řekne Akitaken. Neplatí to ale u všech prefektur. Prefektury Kjóto a Ósaka přibírají coby historicky důležité správní oblasti příponu fu a Tokio coby metropolitní oblast příponu to. Ostrov Hokkaidó představuje samostatnou prefekturu, ale žádnou příponu nepřibírá, místo toho má v názvu dó. Tento výraz se dá přeložit jako „cesta“ nebo „okruh“ a odkazuje ke staršímu typu administrativního členění. Na základě těchto přípon se všech 47 prefektur společně označuje výrazem todófuken. 

Každá prefektura s výjimkou metropolitní oblasti Tokio má své hlavní město. To se mnohdy jmenuje stejně jako prefektura, odlišuje se ale koncovkou, která je v případě města ši. Prefektura Fukuoka se tedy řekne japonsky Fukuokaken, zatímco město Fukuoka bude Fukuokaši.

Vyšším správním celkem než prefektura je oblast. Těch je celkem osm a s výjimkou ostrova Hokkaidó spadá do každé z nich několik prefektur. Samostatné oblasti tvoří i ostrovy Šikoku s prefekturami Tokušima, Kagawa, Ehime a Kóči, a Kjúšú a Okinawa s prefekturami Fukuoka, Saga, Nagasaki, Kumamoto, Óita, Mijazaki, Kagošima a Okinawa. Ostrov Honšú se od severu k jihu dělí na oblasti Tóhoku (prefektury Aomori, Iwate, Mijagi, Akita, Jamagata a Fukušima), Kantó (Ibaraki, Točigi, Gunma, Saitama, Čiba, Tokio, Kanagawa), Čúbu (Niigata, Tojama, Išikawa, Fukui, Jamanaši, Nagano, Gifu, Šizuoka, Aiči), Kinki či Kansai (Mie, Šiga, Kjóto, Ósaka, Hjógo, Nara, Wakajama) a Čúgoku (Tottori, Šimane, Okajama, Hirošima, Jamaguči). V této knize je – podobně jako v řadě dalších geograficko-kulturních přehledů – prefektura Okinawa, která leží v souostroví Rjúkjú, uvedena samostatně a nikoli společně s ostrovem Kjúšú. Oblastí je tedy celkem devět.

Vzhledem k tomu, že se japonské ostrovy táhnou od severovýchodu k jihozápadu zhruba mezi úrovní Rakouska a severní Afriky, jednotlivé oblasti se výrazně teplotně liší. V mírném pásu na Hokkaidu a na severu Honšú je počasí podobné tomu evropskému, jižní část ležící v subtropickém pásu je výrazně teplejší. Japonské počasí je navíc ovlivňováno větry, které vanou z asijské pevniny. Ty totiž nad Japonským a Východočínským mořem nabírají vlhkost, která na Japonském území způsobuje hojné srážky, v zimě v severních oblastech i sněhové.

Japonskou kulturu odedávna ovlivňuje důraz na střídání ročních dob, na němž si Japonci zakládají dodnes. S novým jarem jsou spojené květy sakur, ale i silný vítr, kterému se tu říká haru ičiban. Léto se ohlašuje monzunovými dešti cuju nebo baiu. Ty začínají kolem 7. června na jihozápadě a končí okolo 20. července na severovýchodě. Poté nastupují letní vlhká vedra, která trvají až do začátku září, kdy přicházejí první tajfuny. S nimi se o něco ochladí a také se vyčistí obloha, proto říjen a listopad bývají příjemné měsíce. Zima nastupuje v prosinci a její vrchol nastává ve druhé polovině ledna, kdy vanou suché a chladné větry z asijské pevniny.

V roce 2025 žilo na japonských ostrovech 123 milionů lidí, průměrná hustota zalidnění 338 obyvatel na km² je tedy podobná jako v Nizozemsku nebo Belgii. Ve skutečnosti je však v Japonsku hustota obyvatelstva místy mnohem vyšší, neboť více než dvě třetiny rozlohy představují příkrá a neobyvatelná horská pásma. Hory byly odjakživa nebezpečným místem a dodnes jsou mnohé z nich pokládány za sídla božstev a různých nadpřirozených sil. 

Tato knížka představuje Japonsko od severu k jihu, mapuje ale samozřejmě jen některé z mnoha zajímavostí, s nimiž se v jednotlivých prefekturách lze setkat. Nejde o typického průvodce, je to spíš stručný geografický přehled poukazující na rozmanitost japonské kultury, k níž ovšem neoddělitelně patří i místní přízraky.

Ostrov
Hokkaidó

北海道

Oblast Hokkaidó

1. Hokkaidó

Květ: hamanasu (růže svraskalá, Rosa rugosa)

Strom: ezomacu (smrk ajanský, Picea jezoensis)

Pták: tančó (jeřáb mandžuský, Grus japonensis)

Prefekturu Hokkaidó tvoří celý nejsevernější a rozlohou druhý největší ostrov Japonska, který je rozdělený na 38 okresů. Od největšího japonského ostrova Honšú jej odděluje průliv Cugaru, který lze překonat nejen trajektem, ale i podmořským tunelem Seikan. Ten byl otevřen v roce 1988 a měří necelých 54 km (z toho 23 km vede pod mořským dnem).

Toto nejseverněji položené japonské území má příjemné, i když poměrně vlhké klima. V zimě tu často padá sníh a teploty klesají hodně pod bod mrazu. Ze všech čtyř hlavních japonských ostrovů je tu nejnižší osídlení a volné, hojně zalesněné plochy představují velké lákadlo pro turisty. Ti jezdí především do zdejších národních parků obdivovat přírodní krásy a také divokou flóru a faunu, v poslední době ale často vyhledávají i farmy, které se specializují na chov dobytka a výrobu sýrů či jiných mléčných výrobků.

Ostrov přírodních krás

Na Hokkaidu si přijdou na své milovníci přírody. Ostrov nabízí úchvatné pohledy, fotogenické scenerie (v zimních měsících zasněžené) i nespočet tras pro pěší turistiku.

Oblíbeným cílem turistů – zejména japonských – je poloostrov Širetoko, který představuje nedotčené přírodní prostředí s bohatým ekosystémem. Mezi nejoblíbenější z osmi zdejších vyhlášených scenerií patří vodopády Ošinkošin a Kamuiwakka či skála Oronko. Poloostrov Širetoko byl vzhledem k výskytu vzácných druhů flóry a fauny v roce 2005 zapsán na seznam přírodního dědictví UNESCO.

Největší národní park Daisecuzan tvoří pohoří, jehož nejvyšší hora Asahidake (2290 m) je zároveň sopka. Na jejím úpatí se nachází vesnička, která slouží jako jedna ze základen pro výlety a jejíž součástí jsou i oblíbené horké lázně. Do parku Daisecuzan, jehož rozloha je větší než některé menší prefektury, se jezdí zejména za podzimními barvami, ale také v zimě za sněhem. 

Mezi parkem Daisecuzan a pitoreskním městem Biei se nachází uměle vytvořené „modré jezírko“ Aoi ike (ike znamená „jezero“ či „jezírko“ a přidává se k názvům všech japonských jezer). To bylo vybudováno v roce 1988, aby ochránilo město Biei před poškozením v případě erupce nedaleké sopky Tokačidake. Barva vody v jezírku se mění podle ročního období – od jarní smaragdové přes letní světle modrou až po zimní mrazivě bílou –, a tak se postupně stalo vyhledávanou atrakcí. Kolem jezírka navíc rostou modříny, které se na klidné hladině odrážejí jako v zrcadle.

Na pobřeží Tojokoro lze v zimě spatřit takzvaný šperkový led. Ten se tu vytváří v lednu a v únoru, když se ledové kry pokrývající řeku Tokači u ústí do Tichého oceánu tříští ve vlnách a vyplavují na pláž. Vlny a písek totiž naleští ledy tak, že vypadají jako obří hladké diamanty.

V téže době tvoří někdy mráz na zamrzlých jezerech Akan a Kuššaro překrásné ledové květy. Tato vzácná a křehká podívaná se ale naskytne, jen když není sníh ani vítr a teplota vzduchu klesne pod −15 °C.

Mokřady Sarobecu, které jsou součástí národního parku Riširi Rebun Sarobecu o rozloze 6700 hektarů, nabízejí panoramatický výhled na obzor. Na začátku července tu rozkvétá žlutá denivka (ezo kanzo), jedna ze zdejších divoce rostoucích květin.

Krásných míst je na Hokkaidu mnohem víc, velké oblibě se těší i vyhlídky v Hakodate či květinová pole v parku Šikisai no oka. Je přitom skoro nemožné vidět stejnou scenerii dvakrát. Krajina se tu totiž mění nejen s proměnami ročních období, ale vlivem rozdílného světla i v průběhu jediného dne.

Sapporo – hlavní město i pivo

Hlavním městem prefektury Hokkaidó je Sapporo. To je známé díky zimním olympijským hrám, které se tu konaly v roce 1972, a také díky každoročním slavnostem sněhu a ledu. Chladné sněhové a ledové sochy bývají v únoru k vidění v parku Odori a ve čtvrti Susukino, zatímco společenský dóm Cudome se zaměřuje i na různé aktivní radovánky. K těm nejoblíbenějším patří obří skluzavky.

Sapporo je zároveň nejstarší značkou japonského piva. Sládek Seibei Nakagawa, který studoval pivovarnictví v Berlíně, tu pivo poprvé uvařil už v roce 1876. Od osmdesátých let 19. století se navíc pivo ve zdejším pivovaru připravovalo výhradně ze surovin vypěstovaných na ostrově Hokkaidó. I když tehdy šlo vzhledem k vysoké ceně o luxus, našlo si pivo své příznivce mezi Japonci i mezi cizinci, kteří se v té době usazovali v přístavech Hakodate a Jokohama.

Ainuové – původní obyvatelé ostrova Hokkaidó

Původními obyvateli ostrova Hokkaidó jsou Ainuové. Ti od připojení severního ostrova k Japonsku ve druhé polovině 19. století až do poloviny 20. století procházeli tvrdou asimilací, a ke svým kořenům se tak začali výrazněji vracet až s příchodem nového milénia. Jedním z důležitých impulsů se stala Deklarace práv původního obyvatelstva, kterou Organizace spojených národů přijala v roce 2007 – na jejím základě pak v roce 2008 obě komory japonského parlamentu uznaly Ainuy jako původní obyvatele. 

Muzea ainuské kultury existovala samozřejmě již dříve, najdeme je třeba v Sapporu, v Biratori, v Hakodate či v Tomakomai. Soukromé muzeum v Asahikawě bylo otevřeno dokonce už v roce 1916. Velké a moderní Národní muzeum ainuské kultury ovšem zahájilo činnost až v roce 2020 – jmenuje se Upopoi a rozkládá se v krásném parku na břehu jezera Poroto ve městě Širaoi. Je to nejmodernější a největší muzeum ainuské kultury a rozhodně stojí za návštěvu. 

Kamui – ainuská obdoba japonských božstev kami

V ainuských legendách představuje kamui jistou duchovní hodnotu. Tento termín můžeme chápat jako vysoce pozitivní sílu, kterou v sobě mají všechny živé bytosti a někdy dokonce i neživé předměty. Výraz kamui mají ve svém jméně také veškerá božstva z ainuské mytologie. Ainuové neznali písmo a jejich epos označovaný jako Jukar nebo Kamui jukar, který představuje rozhovor smrtelníků se světem božstev, se předával ústní tradicí a byl chápán v zásadě jako modlitba.

V dnešní době se ovšem těší velké popularitě spíše série mangy s názvem Góruden kamui (v angličtině Golden Kamuy) z pera autora Satoru Nody, která vycházela na pokračování v letech 2014–2022. Její hrdina Saiči Sugimoto, veterán rusko-japonské války, v ní pátrá po ainuském zlatě. Kreslený příběh získal několik ocenění a následně z něj vznikl i anime seriál pro televizi.

Džigokudani – Pekelné údolí

Po celém japonském území vyvěrají ze země horké prameny, v jejichž blízkosti vznikají lázně, a také sirné plyny. To platí samozřejmě i pro ostrov Hokkaidó. Jedny z nejznámějších lázní vznikly v Noboribecu a v kopcích nad nimi se rozkládá takzvané „pekelné údolí“ Džigokudani. V něm vyvěrá horký pramen, který tu vytvořil jezírko s vodou o teplotě 50 °C. Z jezírka navíc vytéká říčka, v jejíž teplé vodě si mohou poutníci máčet unavené nohy.

Atui kakura – strašidelná mořská okurka

V zálivu Učiura žije v moři obrovský živočich označovaný jako „mořská okurka“. V ainuštině se mu říká atui kakura a představuje nebezpečí především pro proplouvající lodě. Žije sice hluboko v moři, ale když jej něco rozzlobí, divoce sebou mrskne a může snadno potopit i velké plavidlo. Jedna z legend vypráví, že tahle obří mořská okurka vznikla ze spodního prádla ainuské ženy. To prý kdysi dávno spláchla velká vlna do moře, prádlo se usadilo na mořském dně a postupem času se z něho zrodil obávaný přízrak.

Kokuko – černá liška

Ve svatyních po celém Japonsku lze spatřit figurky a sošky bílých lišek (kicune), jež slouží jako poslové Inariho, božstva dobré úrody.1 Na severu Japonska můžeme ale překvapivě narazit i na lišky černé (kokuko), byť je jich mnohem méně než těch bílých. Jsou o něco větší než obyčejné lišky, podle věku mají jeden až devět ohonů, vyznačují se dobrotivou povahou a podobně jako bílé lišky slouží božstvu dobré úrody Inarimu.

Na Hokkaidu existuje o černých liškách řada legend. Jedna z nich vypráví o zdejším lenním pánovi Mičihirovi z rodu Macumae, který se prý na konci 18. století oženil s dívkou z Kjóta. Ta ve svém rodišti navštěvovala slavnou svatyni zasvěcenou Inarimu, a když se pak vydala za svým mužem z Kjóta daleko na sever, lišky ji následovaly. Nevěsta však krátce po svatbě zemřela a všechny lišky se vrátily domů do Kjóta. 

Tedy skoro všechny. Jedna černá liška se totiž za ostatními opozdila a lovci lenního pána ji zastřelili. Po této události zasáhly ostrov Hokkaidó četné pohromy, které lenního pána přiměly jít se poradit s knězem. Ten pak po 99 dnech modliteb prozradil pánovi svůj sen, v němž se mu černá liška zjevila. Vyprávěla mu, co se jí přihodilo a proč se nemohla vrátit domů. Lenní pán pak dal k usmíření liščina ducha postavit ve městě Macumae svatyni, která existuje dodnes. 

Ostrov
Honšú

本州

Oblast Tóhoku

2. Aomori

Květ: ringo (jabloň, Malus)

Strom: hiba (zeravinec japonský, Thujopsis dolabrata)

Pták: hakučó (labuť, Cygnus)

Aomori je nejsevernější prefektura největšího japonského ostrova Honšú. Obklopuje ji moře, které tu společně s krásnou krajinou vytváří úchvatné scenerie, a má také jedinečnou kulturu i tradice. Nachází se zde množství horkých pramenů, ať už ve městech, na venkově, u moře či hluboko v horách, a podobně jako na Hokkaidu najdeme i zde množství národních parků. Stejnojmenné hlavní město Aomori je svou severní částí obrácené k zálivům Aomori a Mucu a na východě je lemují pohoří Hakkóda a Higašidake. 

Oproti jižněji položeným částem Japonska je tu v létě menší horko, proto sem během letních měsíců míří řada turistů. Vedle pohoří Hakkóda a Higašidake se těší velké oblibě také jezero Towada, soutěska Oirase či pobřeží Tanesaši. Koná se tu řada slavností, z nichž nejznámější je festival Nebuta, spjatý s hlavním městem, a oblíbené jsou i letní ohňostroje.

Ráj festivalů

V prefektuře Aomori se během roku slaví množství různých svátků a koná se tu celá řada festivalů. Letní slavnosti Nebuta v hlavním městě Aomori patří k těm největším v celém Japonsku a velké oblibě se těší i fotogenický festival sakurových květů v Hirosaki. Jarní slavnosti rozkvetlých sakur se ovšem konají i na dalších místech, například ve městě Hiranai, v Towadě i v Aomori.

Vzhledem k počasí se největší počet událostí pojí s létem a často je provázejí procesí (někdy i lodní), světla, tance a hudba. Vedle festivalu Nebuta v Aomori, který se koná každoročně v srpnu, láká turisty stejný festival (někdy označovaný též Neputa) v Hirosaki, festival hory Osorezan (zan či san v názvu znamená „hora“) či Tanabu ve městě Mucu, festival moře ve Fukauře, taneční festival v Kuroiši a řada dalších. S městem Mucu je pak spojena ještě podzimní duchovní slavnost hory Osorezan a svátek Ohata a v Hačinobe se na podzim konají slavnosti chryzantém. 

V zimě se v Hirosaki pořádají slavnosti sněhu a v Towadě festival zimních příběhů. Součástí zimních událostí jsou často i sněhové a ledové sochy a místní speciality podávané v iglú či v jiných přístřešcích z ledu.

Festival Nebuta

Každý rok od 2. do 7. srpna se ve městě Aomori koná festival ohně a lampionů označovaný jako Nebuta. Sjíždí se sem v té době obrovské množství turistů nejen z Japonska, ale i ze zámoří. Součástí festivalu je přehlídka obřích lampionů ve tvaru postav z mýtických a historických příběhů, doprovázených pestře oděnými tanečníky (haneto), flétnisty a bubeníky. Na závěr festivalu se osvětlené figury umisťují do člunů, které je vozí po zálivu Aomori, a dokonalost této podívané umocňuje velkolepý ohňostroj.

Hirosaki džó – hrad Hirosaki

Významný knížecí rod Cugaru, který na území dnešní prefektury Aomori vládl tehdejší provincii Mucu, nechal ve městě Hirosaki na počátku 17. století vybudovat hrad (Hirosaki džó). Dnes se na tomto místě vedle třípodlažní stavby nachází i rozlehlý park, v němž se během roku koná celá řada sezonních slavností. Pozornost poutá zejména jarní festival sakurových květů, oblíbený je ale i festival podzimního listí či zimní slavnost sněhových luceren.

Poloostrov Šimokita a hora Osore

V nejsevernějším cípu prefektury Aomori se nachází poloostrov Šimokita, který je známý svou členitou krajinou a divokou přírodou, ale i nevlídným počasím, kvůli němuž v zimních měsících čelí rozsáhlým uzavírkám. Právě zde leží proslulá Osorezan, v překladu „obávaná hora“, která je součástí pohoří Osorezan sanči. Měří necelých 900 metrů a ve skutečnosti jde o sopku. Vybuchla sice naposledy před mnoha desítkami let, ale všudypřítomná pára a sopečné plyny dokazují, že je stále aktivní. Horská krajina je drsná a pustá a v kombinaci s výpary, které se tu vznášejí, je někdy přirovnávána k podobě buddhistického pekla – podle lidové tradice se tu nachází jeden ze vstupů do onoho světa. 

Součástí hory Osore je buddhistický chrám Bódaidži, který je spojován s šamankami (itako). Ty představují média vyvolávající duše zemřelých a předávající jejich poselství žijícím příbuzným a známým. Šamanky itako tu lze potkat ještě dnes, i když už v menším počtu než dříve – nejvíc jich tu bývá během letního či podzimního festivalu Itako taisai. Zajet si sem ovšem lze třeba i do chrámových lázní s horkými prameny.

Juki onna – sněžná žena

V severních oblastech Japonska včetně prefektury Aomori se vyskytuje přízrak s poetickým označením „sněžná žena“ (juki onna). Je krásná, ale chladná jako led a živí se silou, kterou vysává z lidí. Její kořistí se už odedávna stávají pocestní, kteří v zimě sejdou z cesty a zabloudí ve sněhových bouřích – ty jsou v tomto ročním období v severních horách dost časté. Stačí letmý dotek a člověk se stane pouhým kusem ledu, veškerá jeho energie přitom přejde do těla sněžné ženy.

Sněžná žena nestárne. Má hladkou bělostnou pleť a pronikavé tmavé oči, takže na první pohled působí jako půvabná dívka. Nejeden pocestný se do ní už podle pověstí zamiloval a někteří ji prý dokonce pojali za manželku. Taková manželství ale nemohou končit šťastně. I když sněžná žena svého muže nezmrazí, prozradí ji časem právě její neuvadající mládí a také to, že se nechce s manželem společně koupat v horké lázni, což muže velmi mrzí.

I když se tato chladná bytost nejčastěji označuje jako juki onna, tedy „sněžná žena“, v některých oblastech je známá i pod dalšími jmény – v prefektuře Mijagi se lze dokonce setkat i s označením juki banba neboli „sněžná babice“. Sněhové hory totiž pokrývají velkou část severního Japonska. Někde přitom sněhový přízrak budí hrůzu během celého zimního období, jinde se zjevuje pouze v konkrétní dny. Na některých místech se dokonce traduje, že setkání se sněžnou ženou může člověku přinést štěstí, častěji ale přináší jen chlad a smrt.

Vzhledem k tomu, že je juki onna známá po celém Japonsku, existuje více vysvětlení pro její původ. Obvykle se uvádí, že je to duch ženy, která kdysi zemřela chladem ve sněhu při přechodu hor, místy se ale traduje, že jde o měsíční princeznu, která byla vyhnána z nebes a s každým větším sněžením musí znovu a znovu sestupovat na zem.

Nejspíš nejznámější příběh o sněžné ženě vypráví Lafcadio Hearn ve své sbírce Kaidan, kterou napsal v roce 1904. Na území dnešní prefektury Saitama prý kdysi žili dva dřevorubci, starý Mosaku a mladý Minokiči. Ty jednou zastihla cestou z lesa sněhová bouře, a tak se ukryli v prázdné chatrči převozníka, aby tam přečkali noc.

Starý Mosaku po namáhavé práci hned usnul, mladého Minokičiho ale děsilo množství zvuků, které vydával silný vítr. Nemohl kvůli nim spát, a tak uprostřed noci spatřil, jak se nad jeho starým společníkem sklání krásná bledá žena a fouká mu do obličeje svůj mrazivý dech. Před vlastní smrtí ho nakonec uchránil slib, který byl nucen sněžné ženě dát – že totiž nikdy nikomu neřekne, čeho se té ledové noci stal svědkem.

O rok později, opět v zimě, se Minokiči na cestě k domovu setkává s krásnou dívkou jménem Ojuki (v překladu „vznešený sníh“). Zahoří k ní láskou a ona jeho cit opětuje. Pojme ji tedy za ženu a žijí spolu nadmíru šťastně, během let se jejich rodina rozroste o deset dětí. Jednoho večera, když Ojuki vezme do ruky šití, se ale Minokiči na svou ženu upřeně zadívá a vybaví si příhodu, která se tenkrát za sněhové bouře odehrála v převozníkově chatrči. Začne manželce o sněžné ženě vyprávět a přitom si náhle uvědomí, že Ojuki má úplně stejně bělostnou pleť, jako měla ona, a že celá ta léta, co spolu žijí a vychovávají děti, jeho žena ani trochu nezestárla.

V tom okamžiku odhodí Ojuki šití a rozzlobeně přiznává, že tehdejší sněžná žena je ve skutečnosti ona. Minokičiho ale ani tentokrát zahubit nechce. Jen mu nařídí, aby se dobře staral o jejich děti, a poté se promění v chladnou bílou mlhu. Ta se vznese ke střešním trámům a vylétne kouřovým otvorem ven.

3. Iwate

Květ: kiri no hana (paulovnie či pavloň, Paulownia)

Strom: nanbu akamacu (borovice hustokvětá, Pinus densiflora)

Pták: kidži (bažant obecný, Phasianus colchicus)

Iwate je po ostrově Hokkaidó druhou největší japonskou prefekturou, obydlená je ale jen z jedné čtvrtiny. Kromě kotliny Kitakami a pobřežních oblastí je totiž většina území výrazně hornatá a silnice spojující vnitrozemí s pobřežními oblastmi často vedou strmými horskými průsmyky. Hlavním a zároveň největším městem prefektury Iwate je Morioka, jejíž hrad je společně s buddhistickými chrámy ve městě Hiraizumi a národními parky největší zdejší turistickou atrakcí.

V minulosti byla prefektura Iwate proslulá svým nerostným bohatstvím. Těžila se tu totiž železná ruda, uhlí, síra a dokonce i zlato. To už je dnes sice minulostí, oblast ale nadále prosperuje díky množství horkých pramenů a hojným lesům. V souvislosti s prefekturou Iwate je však třeba zmínit ještě řeku Kitakami, která protéká od severu k jihu mezi pohořími Óu a Kitakami. Je to nejdelší řeka v oblasti Tóhoku a pátá nejdelší v celém Japonsku. Povodí Kitakami je rozlehlé a úrodné.

Morioka

Hlavní město prefektury, Morioka, představuje rušné centrum s bohatou historií, které kombinuje moderní životní styl s tradičními japonskými hodnotami. Město Morioka leží na soutoku tří řek, mezi něž patří i již zmíněná řeka Kitakami, a je obklopeno krásnými horami, což mu dodává specifickou atmosféru. Na severozápadě dominuje aktivní sopka Iwate.

Archeologické nálezy dokládají, že území dnešní Morioky je osídlené už od nejstarších dob, do 9. století přitom tuto oblast obývaly kmeny Emiši (jejich původ není přesně znám, bývají ale pokládány za předky Ainuů). Vedle památek kulturního dědictví v podobě buddhistických chrámů a šintoistických svatyní je Morioka vyhlášená také svou kuchyní. Typické pro tuto oblast jsou zejména nudle wanko soba. Výraz wanko pochází z místního dialektu a označuje malou dřevěnou misku. Do takových misek se podle tradice rozdělovaly nudle soba, aby zbylo na všechny. Morioka láká ovšem i na tradiční festivaly, na které se obvykle sjíždějí návštěvníci z celé oblasti Tóhoku.

Hiraizumi – bývalé kulturně-politické centrum severu

V dobách své největší slávy ve 12. století bylo město Hiraizumi hlavním kulturním a politickým centrem severního Japonska. Svou mocí a majestátností dokonce soupeřilo i s Kjótem, tehdejším hlavním městem Japonska. Hiraizumi si na počátku 12. století vybral mocný klan Fudžiwara jako sídlo své severní větve a město zažívalo zlatý věk po dobu takřka sta let, dokud nebylo na konci roku 1200 srovnáno se zemí. Poté už sice nikdy nezískalo zpět svou někdejší slávu a moc, dodnes se v něm však nachází množství kulturních, náboženských a historických památek, které se v regionu Tóhoku řadí k těm nejcennějším.

Nejvýznačnější památky figurují od roku 2011 na seznamu světového dědictví UNESCO pod společným názvem Hiraizumi – chrámy, zahrady a vykopávky reprezentující buddhistickou školu Čisté země. Nejznámější z nich přitom představuje chrám Čúsondži, založený v roce 850. Ten se v době svého největšího rozkvětu skládal z desítek budov, dodnes se z nich však dochovaly pouze dvě. Jednu z nich představuje pozoruhodná Zlatá síň, která je podobně jako kjótský Zlatý pavilon (Kinkakudži) celá obložená plátkovým zlatem. Je tak vzácná, že je v současnosti kvůli své ochraně umístěna v jiné budově. 

Oblíbený kraj slavného básníka Bašóa

Prefektura Iwate je známá jako oblíbený kraj slavného japonského básníka Macua Bašóa (1644–1694), jednoho z nejvýznamnějších představitelů japonské sedmnáctislabičné poezie haiku.2 K jejím nejtypičtějším znakům totiž patří krása přírody a oblast s vysokými horami, porostlá lesy a protkaná řekami nabízí scenerie, které doslova berou dech. Bašó tu napsal řadu svých známých básní, v nichž opěvuje přírodní krásy i dávné tradice.

Jednou z důležitých zastávek Bašóova putování se v létě roku 1689 stalo právě Hiraizumi, proslulé krásnou přírodou i chrámovými komplexy. Bašó hledal inspiraci vedle překrásné krajiny také v chrámu Čúsondži, v básních z této cesty se tak jeho hluboký vztah k přírodě snoubí s duchovním nábojem.

Hora Iwate 

Nejvyšší horou prefektury Iwate je stejnojmenná hora Iwatesan, která se tyčí do výšky 2038 metrů nad mořem. Její posvátný vrchol patří k nejvýznamnějším přírodním symbolům celé oblasti Tóhoku a tradičně bývá spojován s šintoistickým božstvem Ónamuči, které je někdy ztotožňováno s Ókuninušim, potomkem boha bouře Susanoa. Ónamuči, v překladu „duch velké nezlomné síly“3, představuje ochránce země a lidstva a často symbolizuje plodnost a hojnost. Do svatyně Iwate (Iwate džindža) na vrcholu hory se proto lidé tradičně chodili modlit za ochranu úrody, prosperitu a bezpečí svých rodin.

Hora Iwate je však spojována také s přírodními silami. Jako mnoho jiných japonských hor je to sopka a v minulosti byla považována za sídlo vulkanického božstva. K tomu se lidé obraceli s prosbami o ochranu před erupcemi a přírodními katastrofami. Dnes je hora Iwate nejen poutním místem, ale také oblíbeným cílem turistických výletů. Z jejího vrcholu lze totiž pozorovat krásné scenerie tvořené lesním porostem, hlubokými údolími a malebnými jezery.

Pobřeží Sanriku

Za jedno z nejkrásnějších míst severovýchodního Japonska je už odedávna považováno pobřeží Sanriku, lemované skalnatými útesy, zálivy a zátokami. Měří přes 300 km a táhne se podél prefektur Iwate, Aomori a Mijagi. Jeho součástí je i národní park (Sanriku fukkó kokuricu kóen). Tato oblast byla v roce 2011 výrazně zasažena vlnou tsunami, provázející velké zemětřesení, při němž byla zničena i jaderná elektrárna ve Fukušimě, takřka okamžitě po této strašlivé katastrofě tu ale byl zahájen proces obnovy. Ten se zaměřil zejména na turistický ruch, aby se oblast co nejdříve opět oživila, a mnoho atrakcí lákajících k obdivování přírodních krás tak bylo otevřeno už po několika měsících.

Krasové jeskyně Rjúsendó

Krasový komplex Rjúsendó se řadí k nejrozsáhlejším stalaktitovým jeskynním systémům v Japonsku a patří mezi japonské přírodní památky. Je známý jasně modrou vodou, která se odráží na stěnách jeskyní a vytváří fascinující obrazce. Jeskyně Rjúsendó patří k nejdelším v Japonsku a jejich podzemní jezera jsou hluboká až 25 metrů.

Veřejnosti byl jeskynní komplex zpřístupněn v roce 1967. Návštěvníci tu mohou projít 1200 metrů chodeb, sahajících do hloubky takřka 250 metrů, a vedle obdivování krápníkových útvarů se mohou nechat unést také legendami o dracích, které jsou s tímto místem spjaté. Jeskyně tak nabízejí spojení fascinující přírodní krásy s mystikou.

Tóno – město folkloru

Tóno, které leží v severní části prefektury Iwate, má spíše venkovský charakter a je známé jako město folkloru. Uchovávají se tu a stále oživují staré mýty, pověsti a legendy, které se předávají z generace na generaci. Japonský folklorista Kunio Janagita (1875–1962) shromáždil zdejší lidové příběhy ve sbírce Tóno monogatari, která je dodnes považována za významnou studii japonského folkloru a inspirovala stejnojmenný hororový film z roku 1982. Ve městě Tóno jsou stále živé i některé tradiční rituály, jako je tanec kagura, prováděný v obřadních maskách. 

Zašiki waraši – domácí plivník

I v Japonsku se vyskytuje domácí plivník. Říká se mu zašiki waraši a zabydlel se na severovýchodě Japonska, zejména v prefektuře Iwate. I když rád dělá neplechu, těší se velké oblibě – domácnostem, v nichž straší, totiž zároveň přináší štěstí.

Zašiki je označení tradiční japonské místnosti s rohožemi tatami a waraši znamená „dítě“, volně bychom tedy jméno této bytosti mohli přeložit jako „dítě z japonského pokoje“. Jde ale o přízrak, který samozřejmě nelze jen tak snadno pozorovat. Pohybuje se jako duch, takže většinou je možné zahlédnout nanejvýš jeho nejasný obrys. V něm někteří spatřují chlapce a jiní dívku, obvykle se však shodují, že jde o dítě ve věku tři až čtrnáct let. Na vlastní oči je může spatřit jen majitel domu, v němž se zašiki waraši usadil, případně jeho nezletilé děti.

Asi i proto se v různých příbězích popis japonského „domácího plivníka“ dost liší. Někdy se mluví o chlapci oblečeném do kostýmu bojovníka, jindy o krásné dívce ve vzorovaném kimonu. Některé legendy uvádějí, že jde o duše zabitých lidí, které hledají způsob soužití s dalšími generacemi.

Zašiki waraši na sebe obvykle upozorňuje různými žerty, rád například chodí na pamlsky, které někdo nechá bez dozoru. V prefektuře Aomori se ale zjevuje coby ochranný duch v podobě malé holčičky v červeném kimonu a baví se posouváním polštářů. Říká se mu podle toho „obraceč polštářů“ (makura gaeši). Ve městě Óšú v prefektuře Iwate se zase vedle domácího plivníka vyskytuje bytost zvaná „dítě dřevěné podlahy“ (itabariko), která se nejradši uprostřed noci plazí po špinavé podlaze.

Většina japonských domácích přízraků se omezuje na nevinné rošťárny. Dělají šlápoty v popelu nebo v mýdlovém prášku a také vydávají různé zvuky – nejčastěji takové, které připomínají různé dětské hry. V noci tak lze nečekaně zaslechnout třeba tleskání, hlasy odříkávající rozpočítávadla, smích, trhání či šustění papíru a podobně. Taková vyrušení nejsou vždy příjemná, ale je dobré si na ně zvyknout. Horší je, když ustanou – to totiž znamená, že zašiki waraši dům opustil, a celá rodina se tak může dostat do nesnází. Tímto způsobem se dříve vysvětloval třeba příchod nemoci či finančních problémů. Aby si lidé přízeň domácích přízraků pojistili, začali jim připravovat v pokoji s rohožemi na noc občerstvení, aby jejich ochranný duch během noci neodešel „za lepším“.

Japonští „domácí plivníci“ se prý rádi přátelí s dětmi. Dokonce je někdy učí říkadla a písničky a hrají s nimi různé hry. Mohou se však objevovat i v domech, kde žádné děti nežijí. Podle pověstí se zašiki waraši nejednou stal oblíbeným společníkem bezdětných párů – svou přítomností jim tak nahradil vlastní dítě, které sami mít nemohli. Někdy jsou zašiki waraši chápáni dokonce jako ochranná božstva a je k nim přistupováno s velkým respektem.

I když v moderních komiksech manga i v anime bývá zašiki waraši zobrazen nejčastěji jako roztomilé usměvavé dítě, folklorista Kunio Janagita popisuje ve svých příbězích tento přízrak také jako divokou chlupatou příšeru, která po nocích vyhrává šintoistické písně. Vyvolává tím údajně vzpomínku na děti, které byly v minulosti hned po narození zabity, protože by je jejich rodina neuživila.

4. Mijagi

Květ: mijagi no hagi (lespedézie dvoubarvá, Lespedeza bicolor)

Strom: kejaki (zelkova pilovitá, Zelkova serrata)

Pták: gan (husa divoká nebo velká, Anser anser)

Prefektura Mijagi se rozkládá uprostřed oblasti Tóhoku, na pobřeží Tichého oceánu. Její hlavní město Sendai sice leží na poměrně rozlehlé planině, zejména západní část prefektury je však hornatá a 24 procent rozlohy celé prefektury tvoří národní parky. I tak se tato prefektura vyznačuje velkou produkcí rýže a dalších plodin typických pro japonskou kuchyni. Například u města Natori, které leží jižně od Sendai, vyprodukují 80 procent veškeré spotřeby „japonské petržele“ (v japonštině seri, česky též „halucha javánská“ nebo „divoký celer“, lat. Oenanthe javanica). Tato plodina tu má příhodné klima a také dostatek čisté vody, kterou potřebují zavodněná políčka, v nichž roste. 

Důležitou součást jídelníčku zde podobně jako jinde v Japonsku tvoří i plody moře. Zakládají si tu zvláště na chutných sumkách (japonsky hoja, lat. Ascidiacea), které se chovají v moři nedaleko města Išinomaki na sever od Sendai. Těmto živočichům se někdy také říká „mořský ananas“, neboť když se vyloupnou ze slupky, objeví se žlutooranžové chutné maso.

V roce 2011 byla prefektura Mijagi těžce zasažena zemětřesením a následnou vlnou tsunami, která vyřadila z provozu i fukušimskou jadernou elektrárnu. O život tu přišlo přes deset tisíc lidí, z toho asi třetina ve městě Išinomaki.

Přírodní krásy i dědictví minulosti

Prefektura Mijagi v sobě kombinuje přírodní krásy s historickým dědictvím. Vyhledávaný je zejména záliv Macušima s desítkami malebných ostrůvků, řada turistů ale přijíždí i do města Sendai, které založil slavný feudální pán Date Masamune a které je známé jako „město stromů“. K bohaté nabídce zdejší kultury patří například letní festival tanabata, který oslavuje setkání hvězdy Pasáčka (Altair) s nebeskou tkadlenou (Vega), množství lázní s horkými prameny či místní speciality, jako je hovězí jazyk. Vedle historie a úchvatných výhledů na pobřeží i na hory nabízí Mijagi v zimě také skvělé lyžování.

Lenní pán Date Masamune

Hlavní historickou osobností prefektury Mijagi je bezesporu Date Masamune (1567–1636), významný kníže „období válčících knížectví“ (sengoku džidai). Date v mládí přišel o jedno oko, přezdívalo se mu proto „jednooký drak“. Přesto se chopil vlády nad zděděným lénem, posílil je a rozšířil a také vybudoval město Sendai. 

Date proslul nejen svou inteligencí a vojenskými dovednostmi, ale také jako charismatická osobnost a velký elegán. Do bojů si oblékal zdobenou černou zbroj a nasazoval si helmu s velkým zlatým srpem měsíce. Jeho noblesní vystupování lidé obdivovali a výraz date postupně nabyl významu „elegance“, „rafinovanost“ či „stylovost“. Spojení „elegantní muž“ či „stylový muž“ (date otoko) se v kontextu tradiční módy používá dodnes, odpovídá mu český výraz „švihák“.

Vedle toho proslul Date Masamune také svým zájmem o Západ a o křesťanství, i když sám na tuto víru nepřestoupil. Nechal dokonce postavit loď a v roce 1613 vyslal diplomatickou misi v čele se svým vazalem Hasekurou Cunenagou do Španělska a do Říma. Než se však Hasekura, který se v Římě nechal pokřtít, vrátil zpět, situace v Japonsku se dramaticky změnila a šógunát začal s tvrdým pronásledováním křesťanů.

Pohřben je Date Masamune v Sendai v krásně vyzdobeném mauzoleu Zuihóden, které je také častým turistickým cílem tohoto města – spolu se zbytky hradu Aoba, který si tu Date nechal postavit. Hrad byl zničen při náletech v červnu 1945, ale z vyvýšeného místa, kde stával, se otevírá krásný pohled na město.

Macušima

Macušima patří k nejznámějším přírodním zázrakům Japonska. Výjimečnost tomuto místu propůjčuje mimořádná scenerie – v Macušimském zálivu na sever od Sendai se totiž nachází na 260 ostrůvků a skalních výběžků porostlých borovicemi. Macušima se řadí mezi „tři nejkrásnější místa v Japonsku“. V japonštině se označují jako Nihon sankei a vedle Macušimy k nim patří ještě písečná kosa Amanohašidate v prefektuře Kjóto a ostrov Mijadžima v prefektuře Hirošima. Macušimu při své cestě na sever obdivoval i básník Macuo Bašó.

Projížďka lodí mezi ostrůvky Macušimy představuje dnes vůbec nejmocnější turistické lákadlo prefektury Mijagi. Ostrůvky se odrážejí v klidné vodě a vytvářejí až mystickou atmosféru, kterou si lze vedle projížděk lodí vychutnat také z vyhlídek na okolních vrcholcích. 

V Macušimě se kromě toho nachází i slavný zenový chrám Zuigandži. Ten vznikl už v 9. století a později jej Date Masamune nechal zrekonstruovat a využíval jej jako rodinný chrám.

Vesnice lišek Zaó a kráter Zaó okama

Liška představuje v Japonsku magickou bytost, a je tak hrdinkou mnoha místních příběhů a pohádek. Snad proto byla v horách kousek od města Široiši vytvořena jako turistická atrakce takzvaná vesnice lišek (Mijagi Zaó kicune mura), která se stala domovem asi stovky lišek šesti různých druhů. Komu se líbí toulat se mezi těmito zvířátky, je srdečně vítán. Některé z lišek tu lze i opatrně krmit, samozřejmě za dodržení předepsaných bezpečnostních opatření. 

Nedaleko od vesnice lišek se v pohoří Zaó, které leží na hranici prefektur Mijagi a Jamagata, nachází sopečný kráter s jezerem. Říká se mu okama, tedy „kotel“, protože přesně tak vypadá. Jeho obvod měří asi kilometr a hluboký je 27 metrů. Voda v něm mění během dne barvu podle aktuální intenzity světla – od modré přes tyrkysovou až po sytě zelenou. Za úžasnými výhledy se sem jezdí zejména v létě a na podzim, v zimě bývá přístupová silnice kvůli sněhu uzavřená.

Horké lázně a panenky kokeši

V prefektuře Mijagi vyvěrají horké prameny asi na dvaceti místech. Za všechny lázně (onsen) zde jmenujme aspoň troje – Akiu, Naruko a Sakunami. Na tato místa se jezdí za kratším odpočinkem během celého roku, neboť z venkovních bazénů (rotenburo) tu lze pozorovat jedinečné scenerie, například zbarvující se podzimní listí či zasněžené kopce.

Nejblíže k Sendai leží lázně Akiu, kde lze využít množství tradičních japonských hotelů (rjokanů) s výhledem na řeku Natorigawu. Nedaleko odtud se nachází také krásný vodopád Akiu. Sakunami leží na západ od Sendai a představuje horskou lázeňskou oblast obklopenou hlubokými lesy. Historie lázní Akiu a Sakunami sahá přinejmenším do období Tokugawa (1600–1868), na začátku 17. století si je oblíbili i členové rodu Date.

Ještě dříve vznikly lázně Naruko, které dodnes nabízejí celou řadu pramenů, lišících se od sebe teplotou, složením vody i barvou. Mimo lázně je ovšem Naruko známé také díky tradičním panenkám kokeši, které se tu vyrábějí ručně. Je tu totiž k dispozici spousta dřeva k opracování. Malované panenky sloužily původně jako hračky pro děti, postupně se z nich ale staly oblíbené suvenýry a dnes jsou dokonce předmětem sběratelské vášně. Vždy na začátku května pořádají v Široiši velkou výstavu kokeši, jejíž součástí je i soutěž o nejkrásnější panenku.

Tradiční lidové slavnosti i popkultura

Kníže Date Masamune se zasloužil i o vznik zdejších slavností tanabata, s nimiž se seznámil při svých cestách do tehdejšího Eda (dnešního Tokia), hlavního města šógunátu Tokugawa. V Sendai se tanabata slaví mezi 6. a 8. srpnem a společně se slavností papírových luceren kantó v Akitě a s festivalem Nebuta v Aomori patří ke třem největším festivalům oblasti Tóhoku. Slavnost tanabata v Sendai proslula zejména úchvatně barevnými ozdobami, jimiž je v době jejího konání ověšené město celé.

Další významnou událostí je slavnost svatyně Aoba, která se v Sendai koná třetí sobotu v květnu. Při ní prochází městem na pět tisíc tanečníků, kteří předvádějí „vrabčí tanec“ (suzume odori). Třetí velká slavnost se pak koná v polovině července v Šiogamě (Šiogama minato macuri) a je pozoruhodná zejména tím, že se přenosné svatyně vozí i na krásně vyzdobených člunech za doprovodu mohutných ohňostrojů. Slavnost v Šiogamě je poměrně nová, byla zavedena po druhé světové válce, aby tato oblast vzbudila více pozornosti.

Vedle tradiční kultury se prefektura Mijagi stala také kulisou známé sportovní mangy Haikjú Haruičiho Furudateho z roku 2012. Její fiktivní školy se nacházejí v Sendai, v Karasuno či v Širatorizawě. A v Sendai se odehrává i známé anime Wake up girls! Jutaky Jamamota z roku 2014.

Umibózu – mořský přízrak

Japonsko je ostrovní země, a tak není divu, že tu je řada nadpřirozených bytostí svázána s mořem. Podél celého japonského pobřeží se za špatného počasí zjevují stíny námořníků, kteří přišli o život během plavby. Staré příběhy vyprávějí třeba o pomstychtivém „lodním duchovi“ (funajúrei), ale mnohé zmiňují také podivné obří přízraky zvané umibózu.

Umibózu představují bytosti, jejichž pravá podoba zůstává záhadou. Vždy se totiž zjevují jen od ramen nahoru, i tahle jejich část je však zpravidla větší než zaoceánská loď. Popis jejich podoby se různí – snad i proto, že žádný z očitých svědků neměl dost odvahy, aby si obří příšeru prohlédl zblízka. Nemusel by to totiž přežít. Podle jedněch tak má umibózu hladkou oblou hlavu, tmavou pleť a výrazné kulaté oči, zatímco jiní tvrdí, že tato bytost žádný obličej nemá. Další popisy zdůrazňují třeba červená svítící ústa, která se táhnou od ucha k uchu. 

V prefektuře Mijagi je umibózu spjat hned s několika místy. Na pobřeží u města Onagawa se prý v roce 1971 tento přízrak vynořil vedle rybářské lodi, která zrovna plula na lov tuňáků. Obrovské šedohnědé tělo s hlavou bez úst, zato s obrovskýma kulatýma očima se pohybovalo ve zčeřené vodě nahoru a dolů, vyděšení rybáři tak vůbec nedokázali odhadnout jeho celou velikost. Když na ně vzápětí namířili své harpuny, záhadná bytost náhle zmizela. Další příběhy o umibózu se tradují ve městě Kesennuma a na ostrově Ošima. Tady se prý tento přízrak zjevuje v podobě krásné ženy, která vyzývá kolemjdoucí, aby s ní závodili v plavání. Ti, kteří její výzvu přijmou, jsou však během závodu pohlceni mořem a nikdy už se nevrátí.

Přízrakům umibózu jsou často připisovány nečekané bouře. Žijí totiž pod hladinou moře a objevují se nejčastěji za nocí, kdy se zničehonic počasí změní k horšímu – aniž by se na obloze objevil jediný mráček, zvednou se obří vlny, z nichž vzápětí vyplouvají příšery, které ničí lodě. Někdy je roztříští jediným úderem, jindy si ale dávají na čas a rozebírají je kousek po kousku. Jejich posádku přitom obvykle usmrtí – ostatně i proto existuje tak málo svědectví o jejich pravé podobě. 

Některé místní příběhy tvrdí, že obří umibózu představují duchy utopených kněží, které svrhli do moře rozzlobení vesničané. To by vysvětlovalo jejich označení, pro přízraky poněkud neobvyklé – umibózu totiž v překladu znamená „mořský kněz“. Údajně se jedná o kněží zlovolné povahy, kteří se po svém utopení stali zlými duchy. 

Azukibaba – fazolová bába

Azukibaba patří k méně rozšířeným japonským přízrakům. Dnes se na „fazolovou bábu“ či „fazolovou čarodějnici“, jak by se dalo přeložit její označení, pohlíží jako na jednu z nadpřirozených bytostí, které do širšího povědomí začaly pronikat až v době, kdy se tvůrci japonské popkultury pustili do podrobnějšího zkoumání starých lidových příběhů a jejich přetváření pro současné publikum.

Kořeny má „fazolová bába“ v prefektuře Mijagi. Své jméno přitom dostala podle červených fazolí azuki, jimiž se tato bytost živí – podle tradice si je každý večer proplachuje v řece a poté opéká na ohni. Sem tam k nim ovšem s chutí zakousne i masité sousto, například malé dítě, proto rodiče v dávných dobách své ratolesti varovali, aby v případě, že v blízkosti řeky uslyší typický praskavý zvuk, který vydávají fazole pečící se v ohni, na nic nečekaly a hned běžely domů.

Azuki mají v japonské kultuře symbolický význam. Jejich červená barva představuje štěstí a fazole obecně jsou dávány do souvislosti s plodností, hojností či úspěchem, ale i s vhodným chováním. Pomocí fazolí se vyhánějí i ďáblové při svátku secubun. Na „fazolovou bábu“ tak může být pohlíženo také jako na strážce této plodiny, který varuje před neúctou – jak k lidem, tak i k přírodě a jejím darům.