Obsah (jen kapitoly s úryvky)

Test osudu

Svět je malý

Mlékaři

Naškov

napínavé povídky

© Tomáš Jurák, Monika May, 2013

Ilustrace Ondřej Bystrý, Tomáš Jurák

www.dobra-kniha.cz

ISBN 978-80-88012-00-9

Test osudu

...

...

Zatímco se řítím po dálnici, přemýšlím, co se to stalo. Že by ten kupec na Ivetu čekal, aby ji mohl znásilnit? Nesmysl, vždyť ji neznal. Jen si volali. Nebo využil příležitosti? To se mi taky nechce líbit. Tak…

Ta myšlenka mě zasáhla natolik, že jsem málem vletěl do Subaru přede mnou. Ubrzdil jsem to na poslední chvíli. Sakra. Hajzl jeden. Vybavil jsem si totiž ještě jednou tu situaci u pumpy, kdy cvakla čerpací pistole. Iveta se zastavila. Pak jsem sklonil hlavu. Ale to její zastavení nebylo obvyklé. Zastavila se prudce. Zarazila se. Jakoby úlekem. Čeho se mohla leknout, když spatřila domnělého kupce? Musela ho znát. A on ji vyděsil.

Byl to Henry.

S nějakým kumpánem.

Rázem si vzpomínám na všechny zmínky o něm. Divoký, nepředvídatelný, podivných způsobů, mohl by blbnout. Soudně trestaný. Vyžíval se ve zlatých cihlách. Neurčitého původu, Slovákopolák. A vlastnil obrovskou pistoli. Nepochybuji, že si pořídil další. A Iveta se ho bála víc než policie. A já teď tohoto maniaka pronásleduji nocí a nemám ani potuchy, co udělat. No těbůh.

Musel ji najít podle toho inzerátu. Uznávám, že má trpělivost. Nejspíš bude šílený. Zřejmě prohledával bazary a hledal, kdo prodává konkrétní foťák s určitými objektivy. Takže zlaté cihly byly falešné. Jinak by ho nenapadlo, že Iveta bude postrádat peníze. Tudíž jí s tím zlatem a prodejem domů zase lhal. Hajzl je to. Hajzl špatnej.

***

Kamión Scania se hnal tmou. Dvacet pět tun brutto rozjetých na sto deset kilometrů v hodině jen tak něco nezastaví. Na dohled za ním Škoda Octavia, jejíž řidič šílel při pomyšlení na to, co se děje v kabině. Ale čím déle jel, tím více se uklidňoval a začínal přemýšlet.

***

Přitáhl jsem si Ivetinu bundu a pravou rukou zašátral po kapse. Měla v ní mobil. Vytáčím 158. Příjemný a věcný hlas operátora mi dodal odvahy. Hlásím pod falešným jménem, že mi u pumpy před očima ukradli kamión typu, co jsem vyčetl z SMS, a s náhodným ochotným šoférem jedeme za ním. SPZ diktuji z auta před sebou. Přeptal se na pár osobních údajů a na ID tachografu. Odbyl jsem ho odkazem na to, že mám všechny doklady ve vozidle. Pak mě požádal, ať nic neriskuji, a když ukradený vůz odbočí nebo zastaví, ať zavolám znovu a nechám se spojit s dálniční policií, kapitán Jaroš.

OK, doufám, že se na to nevykašlali!

Najednou tirák zvolnil a blikal. Sjíždí z dálnice. Ani pořádně nevím, kde jsme. Volám tedy znovu a po spojení na zmíněného kapitána se mi dostane chlapského ujištění, že když jim řeknu, kam jedou, pošle tam výjezdovku. Naštěstí za sjezdem následuje křižovatka a před ní se zjevuje směrovník na Psáře. Melduju informaci do telefonu.

„Rozumím, pojede tam Vlašim,“ ujišťuje.

Tak, Vlašimi, jeď!

Jedeme někam do tmy. Vzduch houstne mlhou. Tuším kolem sebe pole, pak projedeme dědinou. Následují zase pole a les.

Držím si odstup, aby mě ten smrad neviděl. Alespoň se domnívám, že o mně neví. Provoz tu moc není, zatím jen dvě auta v protisměru. Kam sakra jedou? Co mají ti pacholci za lubem? Hlavou se mi honí nejrůznější scénáře. Včetně těch nejhrůznějších. Jsem kupodivu úplně klidný, jen ruce na volantu se potí studeným potem.

Kamion náhle brzdí. Bleskově rozmýšlím, co dělat. Zastavit za nimi? To si mě všimnou. Ne. Jedu dál a předjíždím ho. Pozoruji, že prudce zastavuje u krajnice. Jakmile jeho světla zmizí za zatáčkou, dupu na levý a prostřední pedál. Zhasínám motor i světla. Třikrát se zhluboka nadechnu. Beru z kapsy nůž a odhodlaně vystupuji do zimní noci.

Je chladno, ale čelo mě studí, jako by bylo orosené. Asi je.

Když se blížím ke kamionu, jeho motor zavyje hlubokým, tlumeným burácením. Proti oslňujícím světlům nic nevidím. Proč zastavili? Náhle se vepředu něco mihne. Silueta. Sakra. Kdo to je a co se děje? Stroj se blíží. Nutně mě musí spatřit. Sakra, co bude teď? Sunu ruku do kapsy. Nožík mě příliš neuklidňuje. Dokázal bych s ním někoho bodnout? Naposledy jsem si s ním vykrajoval jabko.

Všiml si mě. Kamion prudce vybočil ke krajnici. Uskakuji na kraj, ale jsou tam nějaké keře a nic nevidím. Chráním si oči.

Rána jak z děla. Desítky hvězdiček tančí dokola. Bylo to do hlavy, naštěstí kryté ohnutou rukou. Dveřma. Zapotácel jsem se a svalil se do toho keře. Zuřící stroj se prohnal kolem. Foukl na mě horký dech výfuku. Jak přejel, vymotávám se zpět na silnici. Z mlhy, lehce dočervena osvětlené koncovými světly, se vyloupne postava.

„Iveto?“ Kupodivu mi to ještě myslí.

„Vašku?!“ zní v doznívajícím hluku motoru líbezný alt, protkaný směsí radosti, úlevy a překvapení. „Kde se tady bereš? Já sem myslela, že sis toho nevšiml. I když sem troch…“

Do tmy se ozval vzdálený náraz kovu na kov. Takový trochu dutý, s třesem na začátku.

„Kur-va!“ ucedím procítěně, neb jsem to auto měl docela rád. Silueta přede mnou se zachvěje. Hned přiskočím a chytám ji do náruče a silně tisknu. Dlouho. Evidentně to potřebuje. Slyším její dech a cítím nádechy v hrudi. Časem se mírně zpomalují. Stojíme na temné silnici v nějakém lese a je nám dobře. No, relativně. Pekelně mě bolí loket a hlava. Ale to teď nevadí.

„Co se vlastně stalo?“ ptám se tiše a opatrně do jejích vlasů. „Udělali ti něco? Byl to Henry?“

„Nic mi není… to je dobry,“ vypravuje ze sebe přerývaně a slabě, „no, on… chtěl se pomstit za to, jak sem mu utekla a za tu pistoli. Že mu ji musím zaplatit. Tak sem mu hodila foťák, ať si ho sežere. Víc než dvacet tisic nestála.“ Zhluboka se nadechla (och bože, to je krása) a pokračovala plynuleji a se svým neskrývaným seversko-valašským přízvukem: „To ho rozhodilo, asi čekal, že se budu vykrucovat. Řikala sem ti, že je nervák a labilni. Tak změnil tón a začal mě přemlouvat, ať se k němu vrátim. Hm, že mi odpusti, a take kraviny. Byla sem strachem bez sebe, ale taky rozčilena a začala mu nadávat, že je cyp dementni a ať mě pusti, že ho nechcu ani vidět a ať mě hned nechá jit. Začal dělat scény a pak se zase rozčilil a že mě zabije. Tu se do toho vložil ten druhý, co řídil. Ať se se mnou nesere, že mě vojedou a pak mě můžou někde vyhodit do lesa.“

Otřásla se, ale zimou to nebylo.

„Seděla sem na lavici za sedadlama, co se na ní spí. Henry seděl vedle bokem na sedadle. Začal se na mě sápat – znala sem ten pohled – a ten druhej mě jednou rukou držel strašně silně za ruku a tiskl ji na stehno. Měl pracku jako lopatu. Henry mě povalil na záda a řval na toho obra, ať zastavi a drži mě pořádně za ruce. Pustil mě, aby mohl zařadit nebo vyřadit, a mně se podařilo si tou volnou rukou sáhnout na druhe zápěsti, kde mám náramek s takym bodcem. Naštěstí mě Henry držel až nad nim. Musela sem se natáhnout přes něho, přes záda.“

Vybavil jsem si, že vždycky nosila ruku omotanou náramky – mívala tam různé řetízky, perly nebo korálky.

„To nám poradil trenér v sebeobraně kdysi na škole a já to od té doby nosim. Dneska mi zachránil život. Nebo skoro. Strhla sem si ho – málem mi vypadl – a začala ho bodat. Měl mikinu a ta nešla propichnout! Ten hrot je hrozně maly a špatně se drži. V zoufalství sem ho bodla do ksichtu. Do tváře. A do ruky, kterou mě už svlíkal. Ucukl a nechápal, co je, a tak sem se zpod něj vysunula a bodla ho ještě do brady a do dlaně, když po mě vyjel, a pak už si netroufl a utekla sem ke dveřim. Už sme skoro stáli. Obr řval, ať mě chytne, jen co zastavi, ale Henry vztekle pištěl, ať vypadnu a táhnu, a nadával mi příšerně do všeho možnýho. Nemohla sem najít kliku v tom autě a přitom se bránit, až se to podařilo a vyskočila sem ven. Zvrtla sem si nějak kotnik, ale měla sem šíleny strach, aby mě nezajel.

Naštěstí nezajel a odjížděl. Odjel do hajzlu, je pryč,“ dodala s úlevou.

Opravdu?

Pak se někdo z nás otřese, ani nevím, kdo to byl. Přece jen je zima a my máme jen svetry. Jdeme se podívat, jak vypadá auto. Podpírám Ivetu. Noha ji začíná bolet.

Na první pohled to vypadá zle, silueta auta šikmo v příkopě, na druhý to tak zlé nebude. Pravda, tma leccos skryje. Náklaďák narazil do levé zadní části a odhodil oktávku do příkopu. Odnesla to světla a nárazník. To se dá snést. Hlavně abychom vyjeli.

Nasedám, startuji a zkouším vycouvat. Pravý loket bolí tak, že skoro nemůžu řadit. Přemáhám to. Jak je vlhko, kola se hrabou. Několikrát auto zhoupnu dopředu a dozadu, rozcouvám pravými koly v příkopu a vytáčím na silnici. Ozývají se přitom nepěkné zvuky, škrábání a drhnutí, ale vůz se nakonec se štrejchnutím spodku o hranu příkopu dostává na asfalt. Iveta radostně nasedá. Nastavuji topení naplno.

Bere do ruky svůj mobil, jenž ležel na jejím sedadle. Hned poroučím, aby ho vypnula. „Volal jsem z něj policajtům,“ vysvětluji a líčím, co jsem udělal.

Teprve nyní si Ivetu prohlížím. Má rozcuchané vlasy, na rukávu tmavý flek a taky na svetru i na kalhotách. A na prstech. Podávám jí z přihrádky papírové kapesníky, aby se utřela. Vděčně tak činí. Pak pohlédne na mě.

„Co je tobě? Teče ti krev na hlavě!“

„To nic, potkal jsem v tom příkopě otevřené dveře, jak mě míjeli.“

Opatrně mi to otírá suchým kapesníkem. „Máš to dost odřené.“

***

Tříčlenná pohotovostní motorizovaná jednotka pod vedením poručíka Grmely právě dohlížela na rozchod skupinky rozdováděných mladíčků, jejichž zpěv klubových trháků se nelíbil obyvatelům Jiráskovy ulice ve Vlašimi. Policisté nehnutě stáli na chodníku a tvářili se přísně. Jeden z nich si rozvážně plácal obuškem do dlaně. Ach jo, děcka, vy jste blbý, myslel si při pohledu na odcházející partu. „Za rohem začnou znovu,“ pronesl nahlas.

„Vzpomínám, jak jsme takhle vyváděli na střední,“ s úsměvem odvětil Jaroslav Grmela, pětačtyřicetiletý zkušený policista nevysoké, zato robustní a trénované postavy. Měl nakrátko střižené šedivějící vlasy a ve tváři s dolíčky množství drobných vrásek. Před nedávnem se rozvedl a nyní veškerý čas věnoval práci. Řešení problémů a často nebezpečných situací mu dávalo zapomenout na bolestný rozchod. Žena ho opustila prý ze strachu, že se jednou ze služby nevrátí živ. Poslední kapku do ohně přilila situace před půl rokem, kdy byl – tehdy ještě praporčík – s jedním strážníkem povolán k uklidnění rvačky dvou výtržníků. Třetí stačil prchnout. Byla to běžná situace, jakých zažívá výjezdovka denně několik. Jenže onen uprchlý rváč neprchal jen tak. Běžel pro kumpány do nedalekého klubu. Z následné bitky vyšel Grmela zkrvavený, s přeraženým nosem a zlomenými žebry. V práci se mu dostalo uznání a povýšení, doma výčitek. Alespoň to byl tedy manželčin hlavní důvod. Podala žádost o rozvod a nyní žije s kancelářskou krysou, co prodává zájezdy. Kdykoliv Jaroslav projíždí kolem té cestovky, pokaždé sevře pevně volant, protože jeho ruka má samovolnou tendenci sahat k pasu, kde je pistole a obušek. Ale věděl, že to časem přejde.

Z auta se ozve hlas operační spojovatelky. Karel, vysoký policista s obuškem v ruce, se ohlásí a přijme hlášení. „Rozumím, centrálo, vyrážíme. Po stopětadvacítce směr Tehov.“ A k tázavým pohledům kolegů zopakuje: „Ukradená Scania, sjela z D1 a míří sem. Šofér je s někým pronásleduje a hlásí polohu. Dopravní momentálně nestíhají, jedeme my. Tak ještě jedno vzrůšo před večeří.“

***

...

...

Henryho byt čímsi jemně zaváněl, ale nebyl jsem stavu popsat, čím. Čekal jsem tu nějaký velký nepořádek a jasné známky zápasu, ale v obývacím pokoji byl pouze převrácený stůl a po zemi věci z něj spadené. Ťien byl profík.

Byt se rozkládal v horním patře dvoupatrové bytovky. Z předsíně vedly jedny dveře do kuchyně, druhé do obýváku, za nímž byla ložnice. Za kuchyní se rozkládala zřejmě pracovna.

„Vidíš to?“ otázal se Grmela, ukazuje na abstraktní obraz z Ikea, visící naproti zrcadlu, vyvedený na plátně zahnutém přes tlustou konstrukci rámu.

Pokrčil jsem rameny, nechápaje, na co se ptá. Nedokázal jsem se rozhodnout, jestli mi motiv k Henrymu sedí, nebo ne.

„Sleduj.“ Opatrně uchopil obraz z každé strany jedním prstem a sundal ho ze zdi. Odhalila se skobička se zavěšenou malou pistolí. Hvízdl jsem.

„Nebylo ti divné, že v tak malé předsíňce má tak silný obraz? Mně by zavazel. Čekal jsem to. Psychopat a paranoik. A zřejmě se měl čeho bát.“

Aniž by se zbraně dotkl, obhlížel ji zblízka a pak udiveně konstatoval: „Devítka Luger od STI, to si snad koupil přesně na míru. Všimni si, jak je úzkej. Jiná by se mu sem nevešla.“ Vrátil obraz na místo. Dali jsme se do prohlížení.

Zmocnily se mě divné pocity. Nejsilnější byly v ložnici. Tak tady žila několik let Iveta. S tímhle šílencem. Jak to tu vypadalo za běžného dne? Jak se spolu bavili? O čem si mohli povídat? Věděla o té pistoli pod obrazem? Bral si nějakou i do postele?

Nad postelí na poličce svítily dvě zlaté cihličky. A vedle fotka šťastné dvojice někde na výletě.

Jarda si mého rozjímání nevšímal a systematicky prohledával místnosti. Na rukou měl nataženy tenké kožené rukavice.

Nejzajímavější materiály skýtala pracovna. Diář v kožených deskách se spoustou poznámek, notebook, šteláře s papíry. Na stěně nad stolem důstojně visela dvojice nádherných samurajských mečů, katana a tantó. Měl je tu asi proto, že ho přitahovaly blýskavé předměty. Co jiného by s nimi měl takový podlák společného?

V zásuvce stolu jsme našli štěnici, o které mluvil Dubský, toho času odpočívající v kufru mého auta. Byla to malinká kulatá krabička, připomínající tlustší pětikorunu, šedé barvy. Z boku se do ní vkládala paměťová karta formátu mikro SD. Ze spodní strany lepila.

„Zajímalo by mě, co…“ spustil jsem, ale přerušilo mě zazvonění domovního zvonku. Ztuhli jsme. Jarek se hbitě a neslyšně přemístil ke stěně za dveře do kuchyně, já se odsunul za stůl. Bez dechu jsme čekali, co bude. Zvonění se opakovalo. Potřetí, počtvrté. Pak dlouze. Vyschlo mi v krku. Opanoval mě strach, že je to někdo z „kamošů“, co je měl Dubský zavolat, a že by mohli mít klíče, nebo se dovnitř vlámat. Nevíme, co přesně stačil Henry říct do telefonu. Za dveřmi totiž mohla stát pěkně nepříjemná partička.

V obýváku náhle spustila jazzová melodie. Trhl jsem sebou a zaznamenal, že Jarda taky. Leč po pár vteřinách nám došlo, že je to mobil. Vyhrával minutu, než ztichl.

Z chodby se ozvaly odcházející kroky.

Jarda se mezitím jako kočka připlížil ke dveřím a nyní se přitiskl ke kukátku. Hned nato se vrhl k oknu v kuchyni a opatrně nakukoval na ulici. Já za ním. Spatřili jsme robustního chlapíka, jak nasedá do starého Volva. „Sežeň papír a tužku, budu diktovat značku a pozor na otisky!“

„Hned,“ říkám, ale místo toho jsem vytáhl svůj mobil a zapsal si značku do poznámkové aplikace.

„Zdá se mi, že to mohl být ten šofér z kamionu, ale takhle zezadu si nejsem jistej. Necháme ho prověřit. Prosím tě, ale tu espézetku mi napiš na papír, ať ji mám u sebe taky.“

Po tomto intermezzu pokračujeme v prohledávání bytu. První na řadě je Henryho mobil.

„Umíš z něho dostat seznam kontaktů a posledních volaných čísel?“

Je to blýskavá Nokia klasického designu. S těmi to moc neumím. „Pokusím se, ale neslibuji.“ Pokouším se najít možnost odeslat kontakty přes bluetooth nebo mailem.

„Potom ho nezapomeň utřít,“ připomíná Jarda.

„Hele, poslední volané jméno je nějaký Ken. To bude ten náš Franta.“

Zatímco se lopotím s kontakty, hmoždí se Jarda se zamčenou zásuvkou psacího stolu v pracovně.

Finišujeme přibližně ve stejnou chvíli. Kontakty odeslány do mého mobilu, zásuvka otevřena a vydává svůj obsah. Na velkém kroužku tu leží spojeny klíč a přístupová bezkontaktní karta s nápisem HardTronik – Návštěva 9. Plus další, nám nicneříkající věci a papíry. V jedné tvrdé složce je živnostenský list na Henryho osobu a několik dalších, dokládajících založení různých s. r. o., obchodní smlouvy, podílnické listiny a jiné. Na jeden papír jsem zíral déle. Kde jsem to viděl? Pak mi to mozek dal do souvislostí.

„Jardo! Dívej na to. Smlouva o tichém společenství Czesia, s. r. o., s firmou CasinoWin. Czesia je Stobierskiho firma, tady je živnostňák. Henry byl tedy tichým společníkem. To je přece ta firma, která patřila tomu zavražděnému z Ostravy! Ten majitel kasín, kvůli němuž hledají Ivetu!“

Grmela někam telefonoval a popisoval, co jsme zjistili. Nepracuje tedy tak úplně na vlastní pěst. Když skončil, tlumočil, co se dozvěděl.

„Propoj s CasinoWin, potažmo s vraždou majitele, je bomba. Neví se o tom. Dále, ten co zvonil, byl opravdu náš společný známý z kamionu. No, dobře že se opozdil, nebyl by to zrovna dobrý parťák na pokec. A firma, kterou chtěli vybrat, je stejná jako ta, ve které pracovala Strachoňová, než utekla. Dává ti to smysl?“

„On chtěl okrást firmu Ivety? To je dost risk. I když… proč vlastně ne? Byl si jistý. Iveta se to musela dozvědět, a proto prchla.“

„Vzala mu přece tu nahrávku s heslem k bance.“

„Ale to by úplně stačilo. Nemusela utíkat. Mohla ji stopit, ztratit, smazat nebo nevím co. Takhle, když utekla, by na ni padlo podezření.“

„Taky tomu nerozumím,“ přiznal Jarda. „Kdyby nahrávku jakkoliv zničila, museli by ti dva výlupci odposlouchávat dál. Tím by to pouze oddálila.“

„No jistě!“ rozsvítí se mi. „To by byla neřešitelná situace. Dřív či později by se heslo domákli znovu a co pak? Musela by v práci prozradit, co se děje. Jak, aby na ni nepadlo podezření, že jim pomáhala? Dala jim klíče, ukradla tu kartu. Nebo nechtěla zradit svého borečka a riskovat jeho nenávist a mstu? Tak jak tak, byla v bezvýchodné situaci. Zdrhnutí bylo jediné řešení.“

„A pokud to chápu dobře, i velice mazané. Když odejde zaměstnanec, potažmo za podivných okolností, co udělají? Zruší mu přístup, samozřejmě, a změní kódy a snad i klíče. Udělají si kontrolu a zjistí chybějící kartu. Zablokují ji.“

Hernajs filé. Do prdele. Zachvěl jsem se a padl na mne smutek. Sesul jsem se do sedu na koberec. Takže Iveta byla opravdu ve velkém maléru a musela utíkat. Bolestivě mě zamrzelo, že mi to všechno neřekla celé; byl bych jí ty peníze rád dal a ještě jí pomohl, jak bych mohl. Přece na mě, sakva, nemusela brát takové ohledy a radši mě okradla, abych byl před Henrym krytý. Jsu snad chlap, ne!

Vyskočil jsem na nohy a zadíval se na Grmelu. „Teď vezmem tu pistoli, já ty katany, zapálíme to tady, zabijeme skrčka a dojdem na toho šoféra. Useknem mu ruce, aby vyklopil jména všech ostatních kumpánů, a odděláme je taky.“

Díval se mi dlouze do očí, dokud můj zápal trochu nepolevil, a rozvážně pronesl: „Henry už svoji zálohu dostal. Skrčkovi ještě trochu přidáme. Ale teď zavoláme kriminálku, aby to tu zmapovali. Zapálit je to škoda; spousta důkazů. Dál: ten šofér je nebezpečnej takhle na svobodě, nevíme, jestli třeba náhodou neumí jednat samostatně. A policie ho nezatkne, nic na něj nemají. Kdybychom měli Strachoňovou, mohla by proti němu svědčit za únos. My ho ale musíme zastavit hned, aby po ní nešel přes ty rodiče a kamarádku. Dojedeme si pro něj. Adresu dodá můj kontakt, jak zavolám.“

„Ty věříš, že teď už policie půjde jen po Henryho gangu? Nemůžou zase najít něco na Ivetu?“

„Ivetu potřebujeme jako svědka. V každém případě. Její svědectví, jak se domnívám, finálně usvědčí Henryho z přípravy loupeže a snad i vraždy a ji zbaví podezření, kvůli kterému ji hledají. Pravda, nejsem si jistej, jestli samotná příprava trestňáku Henrymu něco vynese, ale do vazby půjde tutově.“

Vyšli jsme ven na setmělou ulici. V bytě jsme zanechali mírný nepořádek, z něhož nápadně vyčuhovala složka s klíčovými dokumenty. Taky obraz v předsíni visel nakřivo, div nespadl. Začínalo drobně sněžit. Nasedli jsme do auta a sklopili zadní sedadla, čímž se kabina propojila s kufrem. Z něj se hned začalo ozývat kuklou ztlumené lamentování.

„Drž hubu!“ zasyčel Jarda a Dubský alias Ken v mžiku utichl.

„Teď dobře poslouchej, frajere. Blíží se konec.“ Vzadu se to začalo zmítat a cosi volat. Grmela se neznatelně ušklíbl. „Blíží se konec,“ zopakoval temně, „tvého utrpení. Hodláme tě pustit.“ Napětí viditelně povolilo. „Ale předtím splníš poslední úkol. Uvolním ti hubu, podržím u ní telefon a ty zavoláš policajty. Řekneš přesně toto: představíš se a řekneš, že jsi našel vykradený byt svého kamaráda Stobierského. Že ho asi přepadla konkurenční banda. Řekneš adresu. Zavěsíš. Jasný?“

Souhlasné zakývání.

Pak změnil názor. „Zavoláš až z bytu. Teď ti rozvážu nohy, ty vylezeš z kufru dovnitř – nezaprasíš sedadla – a vylezeme ven a půjdeme nahoru. Takže teď zavři oči. Sundám ti kuklu a narazím čepici přes oči, abys neviděl.“ Jarda se natáhl dozadu a strhl Frantovi kuklu prudkým trhnutím dozadu, aby to bolelo. Pak mu natáhl svoji čepici přes čelo na oči. „Půjdeme. Budu tě přidržovat za ruku. Jestli něco zkusíš,“ přešel zase do hrozivého tónu, „tak’s skončil.“

Šel jsem vedle nich a otevíral. Ulice byla prázdná a osamělí chodci na vzdáleném konci si nemohli ničeho neobvyklého všimnout. Když za námi zapadly dveře Henryho bytu, vytáhl jsem v rukavicích Frantův mobil a vyťukal na něm 158. Jarda zopakoval, co má říct, a dodal: „Nepokaz to, brachu.“

Frantův hlas zněl kupodivu celkem vyrovnaně, snad s pocitem blížícího se vysvobození. Když odříkal, co měl nakázáno a měl zavěsit, náhle začal křičet: „Jsou dva, jeden zkušený, mají auto s…“

Víc nestihl. Dostal perdu do břicha, a než mu Jarda dal další, přisadil jsem si taky pěkným oi tsuki pod oko. Nechali jsme ho ležet bezvládně na zemi a šli. Ještě na schodech Jarda pronesl, že kdyby frajer nezačal křičet sám, stejně by mu vrazil, aby to operátor na lince rozpoznal. A vzápětí mi udělil další instrukce.

„Nasedni a odjeď po té ulici až na konec, zaboč doleva a zastav. Já se poohlédnu po Henryho BMW a přijedu s ním.“

Klíče byly v jednom svazku s domovními. Pak se oddělil a zamířil směrem, kterým jsme předtím nejeli.

Já lehce nervózně nastartoval a vyjel. Na sedadle spolujezdce ležely Kenovy propriety.

Neuplynula ani druhá minuta a v zrcátku se objevila bílá světla xenonových výbojek. Současně se vzduchem rozneslo blížící se houkání policejní sirény. Zazvonil mi mobil.

Neznámé číslo; to bude Grmela.

Byl to on. „Mám plán. Toho bavoráka bereme s sebou. Teď vyraž, musíme odtud zmizet. Pojedu za tebou a za chvíli ti nahlásím, kam jedeme.“

...

...

Svět je malý

Liang se vykulil zpod deky a opatrně, aby nevzbudil Čao-chui, svoji ženu, vstal z matrace. Ve stísněném prostoru, který zbýval mezi lůžkem a závěsem, oddělujícím jej od zbytku příbytku, si natáhl volné plátěné kalhoty a blůzu, nastoupil do pantoflů a prošel do pracovně-obytné části domu. Navyklým pohybem se natáhl k polici, naklonil na ní ležící hodinky ciferníkem k sobě a s uspokojením přikývl, když odečetl přesně tři čtvrtě na pět. Již dlouhá léta vstával vždy ve stejnou dobu a jeho tělo si zvyklo natolik, že si nemusel natahovat budík. Ostatně ani žádný neměl.

Pětapadesátiletý Liang, stejně jako o rok mladší Čao-chui, byl národnosti Čuang, jež od časů dávno před vznikem křesťanského kalendáře osídluje nejjižnější čínské provincie. Žili ve městě Kuan-čou, cizinci nazývaném Kanton, ve čtvrti Yue-šiu, v maličkém domku v dlouhé řadě jemu podobných, zchátralých stavení, obklopeni svými soukmenovci. Ač Čuangové, největší národnostní menšina v Číně, žijí vedle dominantních Chanů již tisíce let, stále si udržují svou svébytnou kulturu. Instinktivně se shlukují do sousedství, do stejných ulic, čtvrtí a kromě pocitu sounáležitosti pěstují své tradiční zvyky a slaví svoje svátky.

Uklonil se k malému oltáříčku, tvořícímu nezbytnou součást každého řádného domova, a vycouval ke dveřím. Teprve na dvorku se otočil a míjeje dva haraburdím obestavěné vchody nejbližších sousedů vystoupil kulatým průchodem, zvaným měsíční brána, na ulici. Tradičně se rozhlédl na obě strany, načež vyrazil svižnou chůzí k nedalekému městskému parku.

Zařadil se mezi přibližně padesátku dalších lidí, kteří každé ráno cvičením tai-či probouzeli ve svých tělech životní energii – čchi. Zpočátku byl ztuhlý, ale postupným uvolňováním, koordinovaným dechem a koncentrací se zahřál a cítil se příjemně a plný sil. Nakonec prohodil pár slov se známými, s nimiž se tu denně setkával, a zamířil domů. V ulicích již panoval hustý provoz a vzduch těžkl nejrůznějšími zplodinami.

U odbočky k domovu, na chodníku těsně u křižovatky, si rozložil přenosnou dílnu Chuan z vedlejšího vchodu. Pokaždé když ho Liang viděl, obdivoval, jak se Chuanovo jméno hodí k jeho povaze. Znamenalo ‚štěstí‘ a jeho majitel vždy šťastně vypadal. Seděl na čtverci umouněné látky, kolem sebe rozloženy hromady cyklistických součástek, krabiček a pár kousků nářadí a s ohnutým plíškem v rukou drhnul ztuhlou kolomaz ze starého pastorku. Přitom se usmíval a pobrukoval si neznámý šlágr, pohupuje hlavou do rytmu. Jakmile spatřil Lianga, zvolal na něj: „Tak co, kdy si přijdeš vyměnit ten řetěz?“

„Ještě drží, včera spadnul jenom párkrát, tak ho nechám žít,“ odvětil tázaný a zamával Čao-chui, která právě vycházela ze dvora, aby nakoupila čerstvou zeleninu.

Oba společně již dvacet let provozovali pojízdnou jídelnu. Tvořila ji nákladní šlapací tříkolka, několik pánví, hrnec na rýži, kamínka se zásobou uhelných briket, pět miniaturních stoliček a pytlíky se surovinami. Vždy zajeli na nějaké místo slibující dobrou tržbu, rozložili stoličky na chodník a začali chystat potraviny. Když přišel hladový zákazník a prohlédl si dostupné ingredience, poručil si jídlo a tím spustil kuchařský koncert. Čao-chui bleskově očistila zeleninu a nakrájela maso, Liang mezitím přilil oleje do pánve a už smažil nudle nebo rýži. Za slibného voňavého kouře, linoucího se nad kamínky, vznikla během chvilky lákavá dobrota, již na závěr mistr s úsměvem vyklopil do polystyrénové misky a podal strávníkovi.

...

...

Mlékaři

...

...

Usadili se do lenošek v barové kóji a menší chlapík spustil: „Jak jsme se před chvílí dozvěděli, chystáte se sloučit počítačové sítě obou firem. Přitom máte v plánu přemístit všechny počítače do centra Milkyne v Praze.“

„Přesně tak. Jen to nepůjde tak rychle. Nejdřív se propojí páteřní sítě, pak se začnou přepojovat pobo-“

„Víme. To nás nezajímá,“ skočil mu do řeči neznámý. „Naším zájmem je zachovat výpočetní systémy Dairyanu.“

„Co tím myslíte? Všechny aplikace se převedou do centra Milkyne. Ze začátku se asi jen přeadresují veřejné adresy z internetu dostupných služeb…“

Opět byl přerušen: „Mám na mysli interní, vnitrofiremní aplikace.“

„Aha.“ Ivan začal být nervózní. Měl hlad a po celodenním náročném jednání ho zmáhala únava. A teď ještě jakýsi maník s ním mluví takto přidrzle. „Tak ty se nejprve fyzicky převezou do Prahy – celé servery – a postupně se agendy přenesou na současné systémy Milkyne. Musíme vyexportovat data a zkonvertovat je do podoby použitelné v našich aplikacích. Může to chvíli trvat. Ale některé věci, jako weby, databáze, autentizační systémy, ty se zmigrují rychle. Je to relativně snadné a navíc se ušetří mnoho peněz za provoz serverů a jejich správu.“

„A právě tady potřebujeme vaši spolupráci,“ ozval se muž. „Všechny ty servery musí zůstat netknuté. Jsou to distribuované aplikace a jejich konvergence by byla příliš náročná.“

„Hm,“ pousmál se Ivan, „od toho tu jsme. A navíc, pokud vím z dnešního průzkumu, je pár clusterů v londýnské centrále a jinak v pobočkách běží lokální repliky nebo místně spravované části databází, které jsou stejně replikovány do centra. Ty budou snadná práce.“

„Tak to nemáte úplné informace. Ani se nedivím, oni sami neví, co jim běhá po síti. V každé větší pobočce nebo provozovně, dokonce i v obchodech, kromě těch úplně malých, máme server. Ne jeden, ale víc. Kvůli redundanci. Běží tam clustery o dvou, třech členech, aby se vyloučilo přerušení provozu při poruše. Ve větších lokalitách jsou celé farmy. Dohromady stovky a stovky serverů. V každé zemi. Skoro v každé.“

„Fíííha, to nám neřekli. Co na tom proboha všechno běží? V Milkyne, pokud vím, nic takového nemají.“

Teď se pousmál muž. „Vím. U nás se jedná o ojedinělý projekt. V každém městě se sbírají informace o nákupech surovin, prodeji, vzájemných závislostech – kupříkladu na roční době, dokonce i na počasí a podobně. Všechno se shromažďuje a v centrále se data vyhodnocují. Na jejich základě se provádí plán výroby a distribuce, což má – což mělo – minimalizovat náklady a maximalizovat zisk. Bohužel,“ chlap se naštvaně zamračil, „bohužel vedení se řídilo něčí náladou místo těchto dat a firma šla do ztráty. Proto ji koupil Milkyne.“

„Aha.“

„Tedy já to zopakuji,“ pokračoval. „Aplikačních serverů se nedotknete, dokud nedostanete pokyn. My doufáme, že se nám podaří přesvědčit nové struktury o nezbytnosti provozu systémů. Ale pro jistotu – dokud neřekneme, necháte je běžet. Nesmí dojít k žádným výpadkům.“

„Hmm, to si musíte domluvit s…“

„My si to domlouváme s vámi!“ skočil mu rázně do řeči chlap. „Vy, jako Vaxel, jste dostali na starost celou integraci. Tak se postarejte o to, aby na ty servery nikdo ani nesáhl! Máte to v rukou.“

Ivan byl náhlou agresivitou zaskočen. „OK, ale po nás se chtějí úspory. Všichni ví, že převedením aplikací do Milkyne se vaše servery mohou zastavit a propustit všichni správci. Na tom budou trvat…“

„… a je na tobě, abys jim to vysvětlil.“ Ačkoliv angličtina nerozlišuje mezi vykáním a tykáním, natažený ukazováček mířící na Ivana zněl velmi jednoznačně. „Důvody se najdou – netypická platforma, nepodporované aplikace, nutnost on-line provozu, řízení výroby… něco si vymysli. Dokud neřekneme, stroje pojedou. Osobně,“ zdůraznil chlap, „osobně za to odteď zodpovídáš. Jestli se dozvíme, že se něco děje, a to se dozvíme okamžitě,“ učinil významnou pauzu a Ivanovi přejel mráz po zádech, „tak máš problém.“

S těmito slovy se oba muži zvedli a odcházeli. Ve dveřích baru se druhý, dosud mlčící čahoun otočil, dvě vteřiny Ivana upřeně pozoroval a pak se ušklíbl. V té grimase bylo hodně. A nic příjemného. Vzápětí chlap zmizel v hotelové hale.

Ivan několik minut seděl jako zařezán. Hlavou se mu honily tisíce zmatených myšlenek. A na jejich pozadí stále rostoucí strach.

Komentáře ke knize a přípravu dalších dílů

můžete sledovat na

www.dobra-kniha.cz