Sharon Page, Prokletí

Série Vábení krve – kniha 7.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna H.R.G. s.r.o. Litomyšl

Z anglického orginálu Blood Curse

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

Cover design © Rafael S. © Věra Štruncová

© 2025 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2013 Edith E. Bruce

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-88-2

Print: ISBN 978-80-87720-89-9

Poděkování

„Některé příběhy je zábavné psát od začátku až do konce a tento byl jedním z nich. Moc děkuji skvělému týmu z Kensingtonu, díky němuž je proces vzniku knihy tak vzrušující. Zvláštní poděkování bych chtěla vyjádřit své skvělé editorce Audrey LaFehrové za její úžasnou podporu a povzbuzení, za to, že je tak bystrá, talentovaná a že je s ní taková legrace. Ráda bych také poděkovala Martinu Birovi, mimořádnému asistentovi, který se postaral o spoustu věcí.

Jako vždy patří velké poděkování mé agentce Jessice Faustové ze společnosti BookEnds, LLC, která je vždy připravena si promluvit, pomáhat, smát se a dávat skvělé rady. A jsem neskonale vděčná svým přátelům spisovatelům – psaní knihy zahrnuje spoustu času stráveného o samotě u počítače, takže je úžasné mít lidi, se kterými si můžu popovídat a kteří to chápou.

Tento příběh by samozřejmě nevznikl bez pomoci a podpory mé rodiny. Nemohu vám dostatečně poděkovat.

A čtenářům – je úžasné sdílet s vámi příběhy. Vám patří zvláštní poděkování.“

Sharon Page

1. Unesená

„Drahé nebe,“ zašeptala lady Ofélie Blacková, zatímco prsty hladila pevné křivky nahého mužského zadku před ní.

I přes rukavice cítila hladký chlad italského mramoru. Kámen byl velkolepý. Bezchybný. Znejistěla a ruka se zachvěla jen když se prsty ponořily do stinných zářezů hýždí sochy a pak sledovaly horní oblinu zadku až do těsného údolí mezi půlkami.

Ofélie nikdy neviděla skutečného muže bez oblečení. Ale ať už byl modelem pro právě zkoumanou sochu kdokoli, byl to dokonalý muž. Než spatřila toto neuvěřitelné umělecké dílo, netušila, jak krásný může být nahý mužský zadek, když je tvořen pevnými svaly.

Byla to skutečně jedna z nejúžasnějších soch, jaké kdy viděla.

Myslela si, že její vlastní práce je docela dobrá… Práce s hlínou a nedávno i s kamenem… Avšak tváří v tvář této poctě neuvěřitelně krásnému muži cítila pokoru.

A nervozitu.

Ofélie si přejela jazykem po spodním rtu a rozhlédla se opatrně kolem sebe. Kromě ní a dvou tuctů soch nahých mužů byla galerie prázdná.

Ve dvou krbech hořely ohně, na každém konci místnosti jeden, a několik svíček kolem vrhalo zlatavou záři. Místnost byla teplá, světlá a přívětivá. Ofélii by měl naplňovat příjemný a radostný pocit.

Kde však byla její hostitelka, lady z Cresthavenu?

Ofélii po těle naskočila husí kůže. Měla pocit, že ji někdo pozoruje.

Tato místnost, v domě lady z Cresthavenu na Mount Street, měla výhled na zadní část domu a na zahradu obehnanou zdí. Lokaj o ní mluvil jako o galerii. Řekl jí, že lady z Cresthavenu za chvíli přijde.

Ale to už bylo nejméně před půl hodinou.

Ofélie přestala hladit krásný mramorový kus před sebou. Přecházela mezi mramorovými, mlčenlivými muži. A stoupala v ní rozmrzelost. Byla příliš nervózní, než aby si skutečně vychutnala pozoruhodná… umělecká díla, která ji obklopovala.

Bylo to herkulovské úsilí, aby se dnes večer vyplížila z domu paní Darkwellové. Dveře do ložnice sice zamkla zevnitř, ale paní Darkwellová měla klíč, a kdyby se Darky rozhodla zkontrolovat, jestli je Ofélie ve své posteli, ta žena by se dozvěděla pravdu. Během posledních několika týdnů si Ofélie vyrobila klíč k odemčení mříží na okně – jedna z výhod, které jí přineslo vlastnictví sochařských nástrojů. Vyškrábala se na okenní římsu a pomocí břečťanu a okenních říms sešplhala po stěně domu. Protože ji léta drželi pod zámkem, měla sotva sílu se udržet. Dvakrát málem spadla.

Ale bezpečně se dostala dolů po břečťanu. Podstoupila obrovské riziko, když sem přišla. Jen nebesa věděla, jak by byla za útěk potrestána, kdyby ji chytili. Jak se tedy lady z Cresthavenu opovážila nechat ji čekat?

Ofélie obešla sochu, jejíhož pozadí se předtím dotýkala.

Bylo to jen proto, aby obdivovala ohromující kvalitu mramoru a pozoruhodně jemné vyobrazení svalů.

Pouze umělecké ocenění sochařovy skvělé práce.

To bylo vše. Opravdu.

Byla nevinná a vždycky bude. Dotýkat se soch mužů bylo jediné, jak se kdy mohla dostat k intimitě…

„Dobrý večer.“

Ozval se jemný, hluboký, ospalý hlas – hlas jako namočený v čokoládě – a málem ji donutil vyskočit úlekem. Byl to mužský hlas.

Jedna ze soch ožila…

Ne, to bylo šílené. Byly z mramoru. Ten hlas pocházel od skutečného muže. Nakonec nebyla sama… a její záhadný muž ji viděl, jak osahává zadek sochy.

Ofélii zahořely tváře jako chléb vložený do rozpálené pece. Cítila se tak zahanbená! Nechtěla se tomu muži podívat do očí.

Odněkud ze středu moře lidí z bílého mramoru se ten hlas zeptal: „Líbí se vám kolekce mého přítele, lady Ofélie?“

„Já… myslela jsem, že jsem sama.“

„Nejste. I když musím uznat, že máte jemný dotek.“

Kdyby se tak teď pod ní mohla otevřít podlaha.

Ale podlaha ji nepohltila. Mezi dvěma bílými sochami se pohnul stín. Ne, ne stín. Byl to muž s havraními vlasy, velkýma černýma očima obkrouženýma dlouhými, hustými černými řasami. Muž měl na sobě indigový frak, černé kalhoty a překvapivě i černou košili s vestou, jako by měl v plánu zmizet ve tmě. Zpod černého klobouku se mu při pohledu na Ofélii rozzářila drsná tvář potěšením a rty se mu zvlnily v náznaku úsměvu.

Ofélie ho s úlekem poznala: „Pan Ravenhunt?“

„Doufám, že mi odpustíte malou lest, má drahá,“ řekl tiše.

„Lest? Myslíte pozvání od lady z Cresthavenu?“

„Ano, má drahá. Poslal jsem ho já.“

Dívala se na plné, pevné mužské rty a fascinovaně sledovala, jak se mu při řeči pohybují linie kolem rtů a ve tváři se objevuje dolíček. Uvnitř se cítila divně – příliš rozpálená, rozbolavělá, jako by na ni něco lezlo. To se jí stávalo pokaždé, když si vzpomněla na pana Ravenhunta.

Potkala ho hned první odpoledne, kdy utekla ze Školy pro mladé dámy paní Darkwellové – z domu, který byl Oféliiným vězením, nikoli školou. Zahalená v plášti s kapucí staženou nízko, aby jí zakryla tvář, se vkradla do muzea těsně předtím, než se zavřelo.

Jejím snem bylo vidět Elginovy mramory a další vystavené řecké sochy. Vůbec nesměla chodit ven.

Ale musela jít. Tak pozdě tam tehdy byla proto, že potřebovala klid a žádné lidi. Nemohla riskovat, že by se nechtěně dotkla nějakého nevinného návštěvníka muzea.

Když strážný Ofélii oznámil, že jí zbývá už jen pár minut, objevil se pan Ravenhunt. Navázal s ní rozhovor, zatímco oba studovali sochu olympijského atleta, který předtavoval hod diskem.

Pečlivě se vyhýbali zmínkám o tom, že je sportovec nahý.

Pak ji pan Ravenhunt doprovodil domů. No, blízko k jejímu domu, takže se mohla proplížit uličkou, dostat se dovnitř přes dvorek a vylézt po zadní zdi. Stmívalo se brzy, protože bylo zatím brzké jaro.

Bylo to její první odvážné odpoledne na svobodě. Utekla vícekrát a vrátila se do muzea. Pan Ravenhunt se tam s ní téměř pokaždé potkal.

Teď, jako pokaždé, když ho viděla, udělala Ofélie krok zpět. Nemohla ho pustit příliš blízko. Mohla by mu ublížit, nebo ho dokonce zabít, kdyby se jí dotkl. Udělala by to, i když mu nechtěla ublížit.

Tohle dělala Oféliina děsivá moc.

Jeho černé obočí se zvedlo, když ustoupila. Pak do něčeho tvrdě narazila. Pan Ravenhunt vypadal, jako by se snažil potlačit smích.

Ofélie se prudce otočila.

No jasně. Narazila do sochy. Přesněji řečeno, do přední partie mužské sochy, která byla zobrazena jako vzrušená a vztyčená. A velmi, velmi velká.

Pan Ravenhunt dokázal potlačit úsměv. „Bojíte se mě?“ zeptal se.

„Ne.“

Vlastně se ho nebála. Neděsila se toho, co by mohl udělat on jí. Byla vyloženě hrůzou bez sebe z toho, co by mohla udělat ona jemu.

V jeho pohledu se objevil jemný, laskavý pohled. Oči měl naprosto černé, takže mezi duhovkou a zorničkou nebyl žádný rozdíl, což jim dodávalo nápadný a zvláštní vzhled. Ve světle se mu oči třpytily. Orámované hustými, dlouhými řasami byly ohromující.

Nemohla se přiznat a říct pravdu o své nešťastné, prokleté moci. Nesnesla by se dívat, jak před ní i on utíká.

Uklonil se jí tak elegantní úklonou, až se Ofélii zatajil dech.

„Neměl jsem používat lež, abych vás sem přivedl,“ řekl, „je mi to líto, ale neměl jsem na vybranou. Bylo by krajně nevhodné, abych vám poslal vzkaz s pozváním k sobě domů.“

„Ne,“ řekla znovu. Nemohl jí poslat dopis s žádostí o schůzku. To se nedělalo. Dopisy od svobodných gentlemanů svobodným dámám byly nemyslitelné. Zvlášť ne dámám, které nebyly… normální a které byly zavřené kvůli ochraně světa.

Ofélie si přála, aby ji napadlo něco smysluplnějšího, než jen papouškovat ne. Ale v hlavě se jí ozval varovný hlas: Uteč, než mu ublížíš!

„Lady z Cresthavenu byla ochotná přistoupit na mou hru,“ pokračoval, „podle mých pokynů se s vámi setkala v muzeu. Naštěstí jste se vrátila jako každý den.“ Znovu se usmál. Plný spodní ret se mu úsměvem zvýraznil. Jeho ústa byla krásnější než ústa kterékoli z okolních dokonalých soch.

„Věděl jsem, že této sbírce neodoláte, lady Ofélie.“ přistoupil hříšně blízko.

Odtrhla toužebný pohled od lákavých mužských úst. Nemohla ho políbit. Nebo se ho dotknout. Nebo ho nechat, aby se dotknul on jí.

„Děkuji, že jste na mě myslel.“ Ofélie se zarazila. Najednou zněla škrobeně. Hloupě.

Ale co mohla dělat? Od prvního okamžiku, kdy ho spatřila, jím byla posedlá. Po nocích z hlíny vytvářela sochy jen jediného muže – pana Ravenhunta. Dokonce vytvořila jednu sochu celého jeho těla! V ní se snažila odhadnout, jak vypadá bez oblečení…

Pracovala rychle, hnala ji šílená touha vytvořit něco, co by se natolik podobalo panu Ravenhuntovi, aby mohla předstírat, že hladí jeho… skutečného muže.

Do rána však musela vždy všechno zničit, aby paní Darkwellová nic neviděla, neodhalila.

„Jste velmi tichá.“ Ravenhunt znepokojeně svraštil obočí.

V obličeji vypadal mnohem mladší, než jak se choval. Z uvolněného způsobu, jakým s Ofélií mluvil, z lehkovážného škádlení bylo zřejmé, že má se ženami zkušenosti. Odhadovala, že mu musí být skoro třicet. Ale tady, ve světlech krbů a svící, jí připadalo, že jeho tvář vypadá jako tvář dvacetiletého mladíka.

„To se na mě tak zlobíte?“ zeptal se chraplavě.

„Ne. Já jen…“ Lhát bylo tak trapné, ale nic jiného dělat nemohla. Proč ji sem vylákal? Co když doufal v… nevěděla v co, třeba v něco jako polibek?

„Já… nemůžu nic dělat,“ řekla. Znělo to trapně. Odradí ho, když bude znít jako ukázková husička.

„Ujišťuji vás, že jsem vás neměl v úmyslu svádět, lady Ofélie.“

V den, kdy se seznámili, mu řekla své pravé jméno. Bylo to velmi nebezpečné. Ale s žádným mužem už léta nemluvila. Ne od doby, co málem zabila svého snoubence jen tím, že ho políbila. Ne od doby, co ji odvezli k paní Darkwellové.

Pan Ravenhunt přistoupil o další nebezpečný krok blíž. Natáhl ruku ve výzvě k doteku.

„Ne!“ vykřikla. Uskočila za sochu a už se nestarala o to, jak moc je trapné schovávat se za nahého muže s obrovskou vztyčenou… věcí. „Nesmíte se mě dotknout!“

Ravenhunt sklonil krásnou hlavu na znamení porozumění: „Všimněte si, že mám rukavice, lady Ofélie. Věřím, že mi nemůžete ublížit, když je mám na rukou.“

Ofélie málem upadla a zajíkla se: „Vy to o mně víte? Jak to můžete vědět? To není možné!“ Dokonce ani její rodina, nebo to, co z ní zůstalo, neznala celou pravdu o Oféliině prokletí. Věděla to jen paní Darkwellová.

Rukavice nejsou k ničemu. Mohla mu ublížit bez ohledu na to, co měl na sobě.

Zazubil se rošťáckým úsměvem plným pobavení: „Vím o vás všechno. Únosce by měl o své oběti vědět co nejvíc. Zvláště o tak nebezpečné osobě, jako jste vy, lady Ofélie.“

„Únosce? O čem to mluvíte?!“

Vyrazil vpřed a dlouhými kroky rychle zkracoval vzdálenost mezi nimi. Ofélii jako by se splašilo srdce a dalo se na útěk. Ale neposlušné nohy otálely, zůstaly jako zkamenělé.

Hloupé, hloupé nohy!

Stihla udělat jen dva klopýtavé kroky, než ji cosi zezadu popadlo. Musela to být jeho ruka.

Vykřikla.

Škubnul s ní zpět. Upadla by, kdyby ji nezachytil. Ale najednou jí na obličej přiložil nějakou bílou látku a silně ji přitiskl na nos a ústa.

Smysly Ofélie naplnila vůně připomínající spálený cukr – odporně nasládlá vůně. Podlomily se jí nohy. Zoufale se snažila odtlačit předloktí pana Ravenhunta, ale spíš by se jí podařilo odtlačit povoz s kamením. Svalnatá paže se ani nepohnula.

Dotýkala se ho. Zabije ho!

Mělo by jí to být jedno!

Snažila se nedýchat, ale samozřejmě musela nasát trochu vzduchu. Hlavu jí ovládla závrať. Ofélie se pokusila křičet, ale to do sebe jen vtáhla ještě víc odporného zápachu.

Černočerná tma ji pohltila, hustá a obklopující. Ofélie si s panikou zastavující srdce uvědomila, že padá na podlahu…

„Hotovo?“

Hlas k němu dolehl zpoza malé mřížky umístěné v těžkých dubových dveřích. V místnosti nebylo žádné světlo, ale jako upír bývalý markýz z Ravenhuntu snadno viděl i ve tmě.

Jeho tajemný klient si domluvil schůzku zde, v opuštěném kostele nedaleko doků. Nos mu naplnilo intenzivní aroma starého koření a prachu. Snadno ucítil i zápach říční vody a odpadních příkopů.

Stejně jako při jejich dřívějších setkáních stál Ravenhunt – nebo Raven, jak si nyní říkal – v temné, ponuré a dlouho nepoužívané chrámové lodi. Jeho klient zůstával v presbytáři skrytý za zástěnou, která oddělovala oba prostory. Raven měl zakázáno vstoupit do tohoto druhého prostoru. Muže, který mu zaplatil za únos lady Ofélie Blackové, nikdy neviděl.

Ten muž tvrdil, že je také upír. Raven nevěděl, jestli je to pravda. Rozhodně jeho klient nebyl člověk. Raven by to z něj vycítil.

Raven prošel mnoha bitvami. Jako smrtelník bojoval ve válce proti Napoleonovi, pak odcestoval na exotický Východ, kde se účastnil povstání na Cejlonu. No a tam byl proměněn na upíra. Po návratu do Anglie musel nechat celou rodinu, aby ho považovala za mrtvého. Jeho bratranec se stal markýzem a Raven žil v izolaci a pracoval jako jakýsi žoldák.

Koneckonců, když byl gentleman proklet k věčnému životu, musel si nějak ukrátit čas.

Když ho oslovil současný tajemný klient, zaujal ho jeho zájem a odhodlání získat lady Ofélii. Raven zakázku odmítl s tím, že to neudělá, dokud nepochopí mužovu motivaci. Aby ho přiměl k přijetí úkolu, byl identitu si chránící klient nucen odhalit moc této mladé ženy.

Ta skutečnost Ravena rozčílila. Ofélie měla moc zabíjet pouhým dotykem a jeho klient mu to zpočátku odmítal prozradit?! Teď Raven líně pronesl: „Ano, hotovo. Mám ji.“

„Dobře. Přiveďte ji…“

„Neřekl jsem, že se jí vzdám.“

Za dveřmi bylo chvíli ticho. Pak muž vyštěkl: „Cože?!“

„Teď, když ji mám, si ji hodlám nechat.“

Raven se prudce otočil a vykročil temným, vlhkým kostelem. Míjel zaprášené lavice a různé atributy náboženské zbožnosti pokryté špínou a ověšené pavučinami. Rty se mu zvlnily.

Ke svému bohu se už dávno obrátil zády, když ho začaly pronásledovat tváře mužů, které zabil. Každá ta smrt byla ale odůvodněná. V soubojích hájil vlastní čest. V bitvě bojoval za krále, za vlast, za Boha. Tak proč byla jeho duše zpustošená tím, co udělal? Proč kvůli tomu sám sebe drásal?

Začal chápat, že Bůh člověka neodměňuje za poslušnost. Pouze navyšuje úroveň trestu.

A tak se k Bohu obrátil zády. Ztratil duši a stal se upírem. Dokonce i v tomto prázdném, dávno opuštěném kostele cítil bolest. Kůže ho brněla a začínala ho pod oblečením pálit.

Šramot kroků mu napověděl, že ho jeho klient sleduje. Pronásledoval ho. Vyhnal ho z úkrytu fakt, že jeho podřadný nájemný vrah má nyní vše pod kontrolou a změnil pravidla hry?

Raven se zachechtal a proběhl kostelem tak rychle, že se vše kolem změnilo v beztvarou šmouhu. Pokud byl tajemný klient skutečně upír, mohl by ho následovat. Kroky se však rychle vzdalovaly. Raven vyrazil do temné, ponuré ulice a změnil tvar. Oblečení z něj spadlo, jak se mu tělo měnilo, jak se jeho kůže změnila v něco hladšího. Byl nahý, když mu ze zad vyrazila velká křídla.

Na rozdíl od jiných upírů se neproměňoval v netopýra. Stal se z něj tvor podobný chrliči se zdeformovaným napůl lidským tělem. Místo nohou a rukou měl pařáty. Jeho kůže byla stříbřitě černá. Zamával křídly a vznesl se k noční obloze.

Vracel se ke své rozkošné zajatkyni, lady Ofélii.

Ústa měla vyschlá na troud a bolelo ji v krku.

Ofélie omámeně otevřela oči. Ale ať už byla kdekoli, světla tam bylo velmi málo a nedokázala rozeznat, co je kolem ní. Srdce jí bušilo strachy. Ruce měla ztuhlé, bolavé a cítila se, jako by se skutálela z obrovského kopce. Bolelo ji celé tělo. Pod sebou cítila měkkost a kůže jejích nohou se dotýkalo cosi hedvábného…

Holé kůže jejích nohou.

Ofélie zamrkala a snažila se v matném světle něco vidět. Na roštu hořel nízko oheň – byly to jen uhlíky – a načervenalá záře sotva osvětlovala okolí. Kolem se rýsovaly jakési obrovské tvary. Trvalo několik minut, než uhodla, že jedna z nich je šatní skříň, druhá toaletní stolek a dvě třepetající se věci, z nichž jí vynechalo srdce, jsou záclony.

Byla doma?

Něco bylo špatně, ale nemohla si vzpomenout co…

Nevzpomínala si, že by se vracela přes celé město do údajné školy paní Darkwellové nebo že by se vplížila zpátky do přiděleného pokoje. Jak na to všechno mohla zapomenout…?

Nevrátila se domů!

Tohle nebyl její pokoj u paní Darkwellové!

Poslední, co si Ofélie pamatovala, byla ta sladká, příšerná vůně. Hadr přitisknutý k nosu a nahé sochy, které jí vířily před očima, když se zhroutila.

Musel ji sem vzít pan Ravenhunt. Sundat šaty. Měla dojem, že má na sobě jen spodničku. Nemohla si být jistá.

Jak se ten bídák opovážil?!

Proboha, proč to udělal? Co od ní chtěl?

Chtěla vstát, ale znovu se jí zatočila hlava. Věděla, proč se cítí omámená a zmatená. Byly to následky toho, co jí dal, aby omdlela.

Bojovala s malátným pocitem v hlavě. Sebrala sílu a pokusila se pohnout pažemi.

Táhla vší silou, ale paže ji neposlouchaly.

Teď si uvědomila, že má znecitlivělé ruce. Něco měla kolem zápěstí. Svraštila čelo a zkoumala to konečky prstů. Dotkla se provazu, hedvábného provazu. Vinul se jí kolem zápěstí a až nepříjemně natahoval paže za hlavu.

Byla svázaná. Přivázaná k posteli.

Vězeň pana Ravenhunta.

„Blázen! Idiot! Hlupák!“ rozzuřeně ze sebe vychrlila. „Ty hloupý, nerozumný blázne! Věřila jsi každému jeho slovu. Myslela sis, že…“ Věděla, co si myslela, ale nahlas to říct nemohla.

Od prvního okamžiku, kdy se setkali, si myslela, že se mu líbí. Bylo to tak dlouho, co byla v blízkosti opravdového muže, že ve chvíli, kdy se na ni usmál, si o něm vymyslela vlastní fantazii.

Láska, laskavost, objetí nebo něha nebyly nic pro Ofélii. Byla zrůda.

A nechala se oklamat zrůdou, která byla horší než ona.

Co od ní chtěl? Byl snad bílý otrokář a Ofélie měla být odvezena do Arábie a umístěna do harému? Nebo za ni chtěl získat výkupné?

Vlastní drsný, hořký smích se v tichém pokoji odrážel ozvěnou stále dokola.

Kdo by za ni zaplatil? Paní Darkwellová bude nepochybně ráda, že se jí zbavila.

Rodina Ofélie si myslela, že je mrtvá. Paní Darkwellová všechno zařídila. Oznámila posledním žijícím příbuzným – bratrovi a mladší sestře, že Ofélie už není mezi živými. Udělala to, aby všechny ochránila.

„Zatraceně!“ vyprskla při tom uvědomění nahlas. Zatahala za provazy, ale jediné, čeho dosáhla, bylo, že se jí tlustý provaz zařízl hlouběji do zápěstí. Bolelo to. A hodně!

Věděla, že existují muži, kteří napadají ženy a vynucují si na nich sexuální styk. Byl pan Ravenhunt také takový?

Pokud ano, byl to idiot. Jakmile na ni vztáhne ruku, bude po něm.

Už se jí dotkl, když jí přidržel uspávadlem namočenou látku na obličeji a mohl ji snáze unést. Možná už je dávno mrtvý.

Slabými prsty se snažila najít uzly na zápěstích. Přestože měl rukavice, nemusel přežít. Stejně jako jiní, kteří se Ofélie dotkli a pak… zemřeli. Ale ty doteky byly delší. Některým se jen udělalo velmi špatně. Co když se jí pan Ravenhunt nedotýkal dost dlouho na to, aby smrtící kletba zafungovala? Jak ji sem vlastně nesl? Mohl ji přece třeba hodit do pytle.

Co když ji chce prostě jen zabít?

Mohl by to udělat bezpečně pistolí nebo nožem. Mohl by Ofélii zranit nebo zavraždit, aniž by se jí dotkl. Koneckonců věděl, co je zač. Co když ji chce zabít, protože si myslí, že je zlá?

Její moc byla zlá. Ale sama Ofélie nikdy nechtěla lidem ubližovat. Bylo to prostě něco, co nedokázala ovládat. Aby ochránila ostatní lidi před svou ničivou mocí, držela se od nich co nejdál.

Zavřela oči a slavnostně se zapřísahala – pokud se živá dostane zpět do domu paní Darkwellové, už ho nikdy neopustí. Už nikdy neporuší žádné pravidlo.

Nejprve ale musí utéct proradnému Ravenhuntovi.

Ten ďábel jí svázal zápěstí a připevnil pouta ke sloupkům postele. Pravou rukou sice dosáhla na uzly na levém zápěstí, ale ať škubala a drápala sebevíc, provazy se jí uvolnit nepodařilo.

Ofélie zařvala vzteky a divoce za ně zatahala, ale to je jen ještě víc utáhlo. Nohy měla volné a divoce kopala do postele, ale nepomohlo to.

V očích ji pálily slzy, ale nechtěla plakat. Plakala už nad tolika lidmi… lidmi, které zabila svou ničemnou mocí. Teď nehodlala plýtvat slzami. Vyčerpaná zbytečným mlácením a bojem zůstala nehybně ležet.

Na chodbě zaskřípalo prkno.

Ztuhla strachem. Je to pan Ravenhunt? Je naživu? Srdce se jí prudce rozbušilo a ona zběsile nasávala vzduch… mozek zaplavila panika…

Přemýšlej, Ofélie.

Stačilo jen přimět pana Ravenhunta, aby se jí dotkl bez rukavic, a to na tak dlouho, aby na něj její prokletí zabralo.

A co pak?

Mohli by tu být i další muži. Služebnictvo. I přes ně se musela dostat…

Dveře se s vrznutím otevřely.

„Předpokládám, že už jste vzhůru, lady Ofélie?“

Dolehl k ní Ravenhuntův mužný hlas, hluboký, jako mručení lva. Byl živý. Mluvil mírně a tiše, ale tónem gentlemana, který se cítí být pánem. Každé slovo pana Ravenhunta bylo prodchnuto samolibostí.

Nebude samolibý moc dlouho!

Když se jí na dostatečně dlouho dotkne, zaplatí za její únos.

Ta myšlenka Ofélii zahnala strach. Místo toho se jí v srdci rozhořel hněv, když slyšela, jak odporně zní spokojený sám se sebou.

„Ano, jsem vzhůru, ty odporný lotře!“ vyštěkla na něj a vůbec to neznělo jako ona. Obvykle měla tak tichý hlas, že ho bylo sotva slyšet. Ale tenhle vzteklý výkřik museli slyšet všichni v domě.

Ve dveřích se objevil temný stín. Při tak malém množství světla bylo zprvu těžké ho rozeznat. Ofélii napadlo, že pan Ravenhunt u sebe nemá svíčku ani lampu a i tak bez problémů prošel temnou chodbou.

Tohle musel být jeho dům. Zřejmě ho dobře znal.

Měl na sobě tmavé oblečení a vlasy měl černé, takže ho sotva viděla. „Žádám, abys mě rozvázal. Hned!“

Pokrčil rameny: „Zvažuji to. Nejsem si jistý, čemu dám přednost.“

„Cože?!“

„Nemůžu se rozhodnout, jestli vás raději nechat tímhle eroticky přitažlivým způsobem přivázanou k posteli, nebo vás uvolnit, abych viděl, co se mi pokusíte udělat.“

Udělalo se jí nevolno. Eroticky přitažlivý způsob?

Mohla si ho trochu víc prohlédnout, když stál ve dveřích. Nebylo snadné na něj vidět. Musela si kvůli tomu opřít tvář o polštář.

Pan Ravenhunt se ramenem opíral o rám dveří a ruce měl založené na prsou. Vyzařovala z něj uvolněnost. Očividně se nebál, že by se kdokoli jiný v domě – například služebnictvo – dozvěděl, že ji drží jako zajatce. Jenže Ofélie moc dobře věděla, jak to v domech se služebnictev chodí. Všichni to už museli vědět.

Chtěla na něj plivnout. Ale léta strávená s paní Darkwellovou ji naučila předstírat, že je poslušný vězeň, a vyčkat na příhodný čas.

Nikdy v životě ale ještě nebyla v tak zranitelné pozici.

„Prosím, rozvažte mě.“ Stálo ji to veškeré sebeovládání, ale Ofélie promluvila tím nejpokornějším hlasem, jakého byla schopna.

„Ještě ne, má drahá. Takhle vypadáte velmi přitažlivě.“

Z jemnosti Ravenhuntova hlasu jí přeběhl mráz po zádech. Co od ní chce?

„Prosím… bolí mě ruce. Mám strach. Chcete… mě zabít?“ Tak, zeptala se.

„Ne, lady Ofélie, nechci vám ublížit. Ve skutečnosti jsem možná nejblíž zachránci, kterého se vám nyní dostává. Teď tu zůstanete. Musím něco udělat, abych zajistil vaše bezpečí. Pak se vrátím.“

Raven přijel se svým vozem do stoky, jak se říkalo nebezpečné chudinské čtvrti, která se táhla od Whitechapel High Street. Neměl žádného kočího a neměl ani žádné sluhy.

Od návratu do Anglie žil sám v pronajatém domě na předměstí Mayfair. Jediným dalším člověkem, který kdy v domě byl, byla nyní lady Ofélie.

Prudce práskl otěžemi, aby se dva černí koně rozcválali po dlážděné ulici. Zkušeně objížděl dvoukoláky a pomalé kočáry.

V Londýně nikdo z naivních a nevinných smrtelníků netušil, jaká monstra se potulují po ulicích. Někteří upíři lovili na elegantních širších bulvárech Mayfairu, nebo v temných uličkách obklopujících pánské kluby a herny. Hlad a touha po krvi dovedla i Ravena do bludiště propletených úzkých uliček a polorozbořených budov plných nešťastníků.

Když se stal upírem, poháněl ho nejprve chtíč a hlad. Příliš mnoho jeho obětí byly krásné dívky nebo smyslné kurtizány. Teď se zoufale snažil zapomenout na jejich tváře. Na ty krásné obličeje, které byly divoké chtíčem, když pil jejich krev, a pak zbělely strachem, když pochopily, že jim spolu s krví bere i život.

Ty nejhezčí z proměnil v upírky a pak je opustil.

Vystoupil z kočáru a přivázal otěže ke sloupu. V šedém plášti, který kolem něj vlál, se vydal hlouběji do stoky a prošel úzkým průchodem do tmavé, páchnoucí uličky.

„Přesunul jsi se do chudinské čtvrti, Ravenhunte?“

„Sycení,“ odpověděl stroze, „už nelovím křehké dívky, vlku. Mám rád větší a silnější kořist. Na rozdíl od tebe mám rád bojovnou potravu.“

Vlk byl vévoda z Wolfcairnu, který se v lidské podobě potuloval po stoce. V lidské podobě byl o dva palce vyšší než Raven. Byl štíhlý, s černými vlasy protkanými bílošedými prameny. V jeho vlčím smíchu se skrýval podtón vrčení: „Ani já nelovím slabé nebo neposkvrněné, Ravenhunte.“

Wolfcairn měl na sobě gentlemanský oděv a v ruce nesl hůl se zlatým hrotem. Raven se oblékl tak, aby nebyl nápadný.

„Zapomněl jsem. Už nejsi Ravenhunt. Předal jsi to nezkušenému mladému bratranci. Jsi příliš zbabělý, abys udržoval přetvářku morálky?“

Zatraceně, nesnášel setkání s Wolfcairnem. Ten vlk ho tak rád provokoval – stejně jako všechny vyděděnce ze světa démonů, kteří lovili tady, v hlubinách temnoty, špíny a chudoby.

Raven byl skutečný vyděděnec. Vyhýbal se všem členům světa démonů, jako byli upíři, vlčí a dračí proměňovači, čarodějové nebo satyři.

V Londýně bylo mnoho upírů. Upíří královny ovládaly různé klany. Existovali i ochočení upíři, kteří patřili ke Královské společnosti pro zkoumání záhadných jevů.

Raven se nehlásil k žádné královně ani k žádnému upířímu klanu.

Ve stínu Raven uviděl čaroděje, jak předvádí kouzelnické triky s kapesníky a květinami, aby oslnil prsatou ženu v šatech s hlubokým výstřihem, která čekala na rohu ulice.

Raven sem přišel pro krev, stejně jako vlk. Jiní, jako třeba čarodějové, sem přicházeli za sexem.

„Nejsem zbabělý,“ odsekl chladně, „vzdal jsem se svého života a titulu, abych ochránil někoho, koho miluji. Jsi zatraceně arogantní, Wolfcairne, a zatraceně hloupý, když si chceš udržet šlechtický titul. Na rozdíl od tebe nepotřebuji titul, abych si dokazoval vlastní moc a nadřazenost.“

„Opravdu? Co takhle sázka? Vsaďme se o tisíc liber, že pokud budeme pronásledovat stejnou kořist, dostanu ji první.“

„Dnes nemám čas.“

„Nemáš čas? Máme věčnost, člověče,“ podotkl Wolfcairn.

„Někdo je u mě doma a čeká na mě.“

Vzpomněl si, jak lady Ofélie vypadala. Natažená na posteli a svázaná.

Krásné, štíhlé končetiny. Jemná spodnička byla z měkkého, přilnavého mušelínu, který zatraceně přitažlivě obepínal dívčina pěkná ňadra. Zlaté vlasy jí vypadly ze sponek a splývaly kolem ní ve svatozáři třpytivých vln. Ve velkých modrých očích jí zářila nevinnost.

U Háda, bylo to jako dát šestiletému chlapci šlehačkový dort a varovat ho, aby ho nejedl.

Penis mu v kalhotách šílel, pulzoval a vzpíral se proti poklopci.

A ten její krk…

Čiré pokušení. Slonovinová kůže, jemná a dokonalá.

Musel ovládnout neutuchající hlad. Nemohl Ofélii kousnout a sytit se z ní. Proto raději přišel sem.

„Proč nejsi s ní, ty blázne?“ zeptal se Wolfcairn, „proč tady lovíš kořist, když máš lahodnou pochoutku doma?“

„To je jedno, vlku,“ zavrčel Raven, „přijímám tvou sázku.“

K uším mu dolehl ženský vzlyk. Viděl, jak vlčí muž otočil hlavu za zvukem a zvedl nos, jako by čenichal.

„Žena v nouzi?“ zeptal se Wolfcairn.

„Nejspíš nějaký surovec z loděnice, který týrá ubohou, umolousanou pouliční děvku.“

„Dokonalý předkrm,“ odtušil vévoda, „dokonce ti dám náskok, upíre.“

„Nepotřebuju od tebe laskavosti!“ štěkl Raven temně. „Počítám do tří.“

Ale než došel ke dvěma, Wolfcairn už běžel do temné uličky. Odtud se teď ozývaly výkřiky.

Raven zaklel, rozběhl se a využil své upíří síly, aby Wolfcairna dostihl. O tohle jídlo nemohl přijít. Ne, když se musel vrátit k lady Ofélii.

A on se vrátí nasycený krví ženy v nouzi i krví násilníka…

Jak ji tu mohl jen tak nechat?

Měla by být vděčná, že je pryč a že jí neublížil. Očividně byl šílený. Jak z něj mohl únos a přivázání k posteli udělat jejího zachránce?

Ofélie zavřela oči. Ropucha. Bradavičnatá, páchnoucí ropucha!

Urážet pana Ravenhunta jí pomáhalo zahnat strach.

Vrátí se?

V žaludku jí zakručelo. Nejedla od večeře u paní Darkwellové, kde toho taky moc nesnědla. Byla příliš zaujatá vzrušením z plánovaného útěku z domu. Nikdo si Oféliina nedostatku chuti k jídlu nevšiml, protože samozřejmě jedla sama… aby se náhodou někoho nedotkla.

Nyní jí k nosu dolehla lahodná vůně.

Břicho se sevřelo bolestí. Připadalo jí jako by jedla naposledy snad před sto lety. Ale jestli ty lahodné vůně byly pro Ofélii, nehodlala se cítit vděčná, proboha!

Jediný důvod, proč neměla na jídlo pomyšlení, byl ten, že ji věznil nějaký nebezpečný, zlotřilý muž. Avšak ta vůně! Z pýchy a hněvu by měla jídlo odmítnout. Ale díky dlouhému zajetí u paní Darkwellové se naučila, že jíst musí, i když se jí žaludek svírá strachem. Vyhladovění jí sotva pomůže k útěku.

Mohla by se obrátit na sluhu, který přinese jídlo? Možná ho přesvědčit, ať to bude kdokoli, aby ji osvobodil?

Naděje vzplanula. Pak malý plamínek zbožného přání stejně rychle zhasl.

Do pokoje totiž vešel Ravenhunt s podnosem plným nádobí. Lahodné vůně se kolem něj stáčely jako bájní hadi…

Nebesa, jak toho muže nenáviděla!

Byl to zločin, že byl tak hezký. Za vysokými lícními kostmi, plnými rty a dramatickýma černýma očima se skrývala mysl šílence.

Usmíval se. Němá vztekem na něj zírala. Zoufale ho toužila nakopnout. Jak se na ni mohl vlídně usmívat?

„Máte hlad?“ zeptal se tiše. Položil tác na toaletní stolek.

„Ano,“ řekla Ofélie a slabý hlas se jí třásl. „Umírám hlady. Můžete mě rozvázat, abych se mohla najíst?“ Protivilo se jí, že zní jako nějaká slabá husička. Ravenhunt v ní vyvolával touhu řvát jako tygřice a sápat se po něm drápy.

„Je mi líto, zlato,“ odpověděl jemně a na rtech se mu objevil prohnaný úsměv, „pak byste se mě dotkla, a to nemůžeme dopustit.“

„Už jste se mě dotkl,“ podotkla suše, „a neublížilo vám to. A rukavice na tom obvykle nic nemění, jen abyste věděl.“

„To vím. Dával jsem si pozor, abych se vás nedotýkal dlouho. Nechtěl bych riskovat, co by mi ty krásné ruce mohly udělat.“

„Musel jste se mě dotýkal dost dlouho, když jste mě sem nesl. Normálně by z toho někdo vážně onemocněl. Ale vy jste… jste silnější. Chci vědět, kdo jste! A jak víte, co jsem zač já!“

„Byl jsem najat, abych vás unesl, zlato, a musel jsem získat veškeré informace o tom, co jste zač.“

„Najat?!“ vypískla překvapeně. „A kým? Co je to za šílenost? Kdo by chtěl…?“

„Otázky později,“ přerušil ji, „nejdřív se musíte najíst. Pak se budeme bavit.“

„Proboha, nechte mě jít!“

„Je mi líto, zlato, ale nemohu. Budete tady ještě hodně dlouho. Můžete se zabavit kladením otázek. Já bych ovšem věděl o jiných způsobech, jak se pobavit…“

„Jak se chcete bavit?“ Nenáviděla ho a nenáviděla tu jeho samolibost.

Zazubil se: „Tím, že vás potěším.“

2. Nájemný vrah

Potěšit ji?

„Vy jste se úplně zbláznil!“ vykřikla Ofélie. Tohle bylo neuvěřitelné. Nemohla snést, že je připoutaná k posteli a naprosto vydaná panu Ravenhuntovi na milost a nemilost. U paní Darkwellové četla hrůzné romány o dívkách v zajetí. Ve skutečnosti to nebylo vzrušující. Bylo to děsivé.

U Darkwellové věděla, proč musí být vězněm. Přijala to. Ale tohle si nezasloužila. S tímhle musela bojovat.

Když se u ní objevily první měsíčky, začala lidem ubližovat svou strašlivou mocí. Od té doby se snažila nikomu nezpůsobovat bolest.

Ale panu Ravenhuntovi ublížit chtěla.

„Nemůžete se mě dotknout!“ štěkla na něj. „Právě jste to sám řekl. Nemůžete mě potěšit. Musíte se ode mě držet dál! Přece nejste blázen.“

„To se o mně říká,“ odpověděl typickým ospalým tónem londýnského gentlemana, „ale lidé ze společnosti také říkali, že jsem úplně šílený. A vy máte hlad.“

Jako by to svými slovy přivolal, Ofélii v žaludku znovu zakručelo. „Bohužel, předpokládám, že mě stále považujete za nepřítele, takže zatím nemohu riskovat, že bych vás odvázal.“ Pronesl ležérně přes rameno a prošel kolem s malým stolkem, který postavil vedle postele.

„Omlouvám se, že mi příprava trvala tak dlouho.“

Ofélie vyprskla: „Měl byste se omluvit, že jste ze mě udělal svého vězně!“

„Vzhledem k tomu, že jsem vám zachránil život, krasavice, měla byste mi poděkovat.“

„Zachránil mi život?! Co je to za nesmysl…“

Odmlčela se. Pan Ravenhunt stál u postele a jedním loktem se opíral o dřevěný sloupek lůžka. Zapomněla, jak je ten muž vysoký – přes šest stop. Elegantně se usadil na okraji postele. Bojovala s provazy, ale nedokázala se dostat rukama tak blízko, aby se ho mohla dotknout.

Ještě před chvílí by ho s radostí pleskla rukama, kam jen by dosáhla, aby mu ublížila. Teď si nebyla jistá, jestli ho chce zabít. Ne, dokud nezjistí, co se skrývá za těmi záhadnými slovy.

Jak to myslel, že jí zachránil život?

Otevřela ústa, aby zformulovala otázku, a dovnitř jí vklouzla lžíce. Něco krémového se dotklo Oféliina jazyka. Hlad ji přiměl sevřít rty kolem stříbrné lžičky a polknout něco, co chutnalo jako slazená čokoláda. Překvapilo ji to. Bylo to tmavé, svěží a lahodné. Ještě nikdy neochutnala nic tak dobrého.

Pustila lžíci z úst a vzhlédla k němu: „Kdo začíná jídlo dezertem?“

Na vysokých lícních kostech a plných rtech mu ulpěly stíny. Úsměv zmizel, ústa se mu v koutcích stáhla, když promluvil: „Někdo, kdo se pokouší o nápravu.“

Světlo ohně se odráželo v jeho temných očích, které se leskly jako oči dravce. Cukla sebou.

Odvrátil pohled a přiložil jí ke rtům další lžičku krémové čokolády. „Zapomněl jsem, že potřebujete světlo.“

Odložil lžíci. Postel zavrzala, matrace se zvedla, když vstal a natáhl dlouhé nohy. Světlo ohně ho ozařovalo červenozlatou září, když se pohyboval po místnosti. Zaplálo světlo, pak další a další. Nechal dvě svíčky na toaletním stolku, vrátil se a jednu přinesl na noční stolek.

To, že ho Ofélie viděla, v ní zvláštním způsobem vzbuzovalo naději, že když ji uvidí, projeví trochu slušnosti. Způsob, jakým ji krmil, byl překvapivě něžný. A mluvil o nápravě.

„Proč to děláte? Nikdo by za mě nezaplatil výkupné, pokud vám jde o tohle.“

Oféliin bratr a sestra si konec konců mysleli, že je mrtvá. Mladší bratr Harold, známý jako Harry, byl nyní hrabětem a hlavou rodiny. Harry by požadavek na výkupné odmítl jako dílo šílence. „Nemůžete mě prostě nechat odejít?“

Ravenhunt si ji prohlížel. Prsty si třel spánek, jako by ho bolela hlava. „Když přeříznu provazy, které vám zajišťují paže,“ řekl nakonec, „můžu dostat vaše slovo, že se mě nedotknete a nepokusíte se mě zabít?“

Zaváhala.

„Neprospělo by vám, kdybyste se mě pokusila zabít, má drahá. Jsou lidé, kteří z vás chtějí udělat střeženého vězně a provádět na vás pokusy. Chápete, o čem mluvím?“

„Ne, nemám tušení.“ Pokusy? Jako vědci? Ofélie se znovu zmocnil strach. Pan Ravenhunt je šílený.

Musela to s ním nějak sehrát. Jedinou zbraní, kterou teď měla, bylo přesvědčit ho, že bude poslušná a poddajná.

„Zatím mi budete muset věřit,“ řekl.

Přikývla a potlačila skutečnou touhu křičet na něj, říct mu, že je blázen.

Ruce měla znecitlivělé. Aby je měla opět volné a necítila se tak zranitelná, souhlasila by se vším. „Slibuji, že se vás nedotknu,“ zašeptala.

Před plamenem svíčky se zablesklo stříbro. Čepel nože.

Natáhl se nad ni a rozložitý hrudník se přiblížil k jejímu obličeji. Pan Ravenhunt uchopil provaz a přeřízl ho. Pak i druhý. Oféliiny paže dopadly ochable na postel.

Zahýbala prsty. „To bolí!“ zaúpěla, když se jí vrátil cit.

Natáhl ruku a pak ji stáhl. „Chtěl jsem vám namasírovat ruce. Musí být bolavé.“

„To tedy jsou!“

Povzdechl si: „Jsem nájemný vrah, lady Ofélie. Viděla jste ode mne nadměrné množství laskavosti. Víc, než jsem komukoli za dlouhou dobu prokázal.“

„Nájemný vrah?“ zopakovala otupěle. Kupodivu při tom slově nepocítila žádný hlubší strach. Jako by dosáhla hranice hrůzy, kterou zvládla pojmout, a nic dalšího už do ní nemohlo proniknout.

„Dokážete se posadit?“ pokračoval, jako by nepromluvila. Pokusila se o to. Pohyboval se kolem ní a dával pozor, aby se o ni neotřel. Nadzvedla se a přikrývky z ní sklouzly. Vlasy měla rozcuchané, napůl vypadané ze sponek, visely kolem ní ve zlatavé změti.

Její nájemný vrah Ofélii pečlivě podložil záda dvěma polštáři.

Bylo to naprosto šílené.

„Až se najím, plánujete mě zabít?“ Ofélie opravdu nevěděla, jak dokázala promluvit tak klidně. Zmocnilo se jí vyčerpání. Už několik hodin ležela na posteli, nemohla spát. Hladověla a droga, kterou vdechla, jí stále ještě způsobovala lehkou závrať. Byla příliš unavená, než aby ji zajímalo, jestli se ji pokusí zabít.

„Nemám v úmyslu vás zabít. Ale musíte vědět, že jsem vás neunesl z vlastní vůle. Tohle byl zadaný úkol a dostal jsem za něj slušně zaplaceno.“

„Kdo vám zaplatil?“ zašeptala.

„Nemám tušení.“

Vydala zvuk plný frustrace: „To nedává smysl. Jak byste to mohl nevědět?“

Neodpověděl a Ofélii svitlo uvědoměním. „Chystáte se mě dát tomu člověku,“ vydechla.

„Ne, nechystám.“

„Jak to myslíte, že ne?“

„Rozmyslel jsem si to.“

Mělo by se jí ulevit? „Tak co budete dělat?“

Pokrčil rameny tím svým jakoby ospalým způsobem, jaký mívají gentlemani: „To ještě nevím.“

Byl to rozhodně šílenec. „Co udělá ten neznámý člověk, když jste ho podvedl?“

„Předpokládám, že se mě pokusí zničit,“ odvětil pan Ravenhunt, jako by mluvil o počasí, „také půjde po vás – nebo pošle někoho jiného, aby udělal to, co jsem neudělal já. To je důvod, proč musíte zůstat se mnou. Se mnou jste v bezpečí.“

„Ne,“ řekla. A pak ještě silněji, protože se jí v hlavě vyjasňovalo: „Ne, nezůstanu s vámi. Jste šílený!“

Povzdechl si a odvrátil se od ní zpět k podnosu. „Zachraňuješ ženu,“ zamumlal si pro sebe, „první ženu, kterou ses kdy obtěžoval zachránit. Vidíš snad nějaké ocenění za vynaloženou námahu?“

„Jaká záchrana?!“ vyprskla. „Přestaňte to říkat! Unesl jste mě…“

Položil jí talíř prudce na klín a donutil, aby ho zachytila a zabránila jeho vysypání.

Překvapení přerušilo Oféliina slova. Žaludek se jí zkroutil v očekávání, že se pustí do šunky, vajec a brambor.

Vzduch naplnila lehce nahořklá vůně. Vzhlédla. Stříbrná nádoba se zablýskla, jak naléval kávu do šálku. Vypil polovinu bez jakéhokoli sladidla nebo mléka. Pak se zašklebil. „Tohle nemůžu pít,“ zamumlal. Vyplivl kávu zpátky do hrnku a odložil ho stranou.

„Zasloužím si vědět, co se mnou uděláte!“ dožadovala se odpovědi.

Ze rtů mu vyšel ironický smích: „Řekl bych vám to, kdybych měl tušení.“ Pak si povzdechl. Nalil kávu do dalšího jemného šálku a podal jí ho.

Sevřela oběma, ještě trochu ztuhlýma, rukama teplý porcelán.

„To je celý příběh, lady Ofélie. Souhlasil jsem, že vás unesu, nevinnou mladou ženu, což pro mě bylo neobvyklé. Běžně jsem placen za ničení bytostí. Ale byla mi slíbena vysoká odměna, a tak jsem neodolal. Jak jsem již řekl, měl jsem vás předat svému klientovi.“

Odmlčel se a třel si bradu.

Horká káva Ofélii hřála hrdlo. Zamračila se a připomenula: „Slíbil jste mi celý příběh. Myslím, že si ho zasloužím.“

Široká mužská ramena se pohnula v dalším pomalém pokrčení. „Ten člověk ví o vaší moci. Domnívám se, že vás chtěl, aby na vás prováděl pokusy. Předpokládám, že chtěl zjistit, jak vaše moc funguje. Jak ji lze ovládat, nebo jestli by vaši moc mohl získat někdo jiný.“

„To by nešlo.“

„Existují způsoby,“ řekl věcně.

„Kdo by to chtěl? Je to prokletí…“

„Ne pro někoho, kdo by chtěl být nezničitelný. Měl jsem mu vás neprodleně předat. Dnes večer jsem za ním šel a řekl mu, že vás nedostane. A teď jezte.“

Ofélie si ukousla sousto šunky. „Mluvíte, jako byste věděl, kdo vám zaplatil, abyste mě zajal.“

Když Ravenhunt nic neřekl a Ofélie snědla několik dalších soust lahodného jídla, dodala: „Můžete mi něco napovědět?“

„Tohle není společenská hra na hádání, lady Ofélie. Je to vážné. Jediné místo, kde si mohu být jistý, že budete v bezpečí, je u mě.“

„Proč by vám mělo záležet na mém bezpečí?“

„Jste mladá a nezasloužíte si zemřít. Nezasloužíte si ani, aby vás někdo rozřezal a studoval.“

Žaludek se jí vzbouřil. Otočila se, najednou se před ní objevil nočník a ona do něj zvrátila každé sousto jídla, které právě pozřela. Zašeptala: „Roz… rozřezat?“

„To muži vědy dělají, když se snaží porozumět lidem, jako jste vy.“

Bože! Žaludek se jí znovu zvedl. Ofélie se naklonila nad nádobu, kterou držel. Strašně to bolelo, protože už v ní nebylo nic, co by mohla vyzvrátit.

Bylo nesnesitelné, že se tohle děje před ním. Chtěla být sama. Chtěla být… doma.

Alespoň zpět u paní Darkwellové, což bylo nejblíž k podobě domova. Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo, že jí vězení u Darkwellové bude připadat jako bezpečný domov.

Ravenhuntova ruka v rukavici se přiblížila k její hlavě. Zarazil se, než se jí dotkl, a ruku stáhl. „Chcete sklenici vody?“ zeptal se.

Otázku ignorovala. „To mám opravdu věřit, že muž, který mě unesl, je ve skutečnosti můj zachránce?“

„Ano.“

„Nemůžu. Nevěřím vám. A nezapomeňte, že mám moc vás zabít.“ Snažila se tvářit hrozivě. Zvedla k němu ruku ve zjevné hrozbě.

Místo aby se stáhl, natáhl ruku. Širokou dlaní sevřel tu její.

„Co to děláte?!“ vykřikla. Pokusila se vyprostit. Mohla by ho ušetřit, kdyby včas přerušila dotek.

Nechtěl ji pustit. Propletl dlouhé prsty s jejími.

Mezi jejich rukama zahořel žár. Tohle se nikdy dřív nestalo. Oféliinu ruku sevřela bolest, ale z jeho prstů stoupal kouř. Zdálo se, že mu ruka hoří. Ofélii zachvátila hrůza a připravila ji o hlas.

Ravenhunt zvedl spojené ruce a pozoroval kouř, jako by se ho to netýkalo. Jak dokáže snést tu bolest?

Nakonec si přitáhl její ruku k hrudi.

„Ne!“ snažila se odtáhnout. „To vás zabije a já to nechci!“

„Zdá se, že mě vaše ruka pálí,“ poznamenal.

Chtěl moc.