Liv Zander, V krutosti stínů

Serie Havraní dvůr – kniha 2.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Shadows so Cruel

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Front cover design by www.trifbookdesign.com

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2023 Liv Zander

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-59-1

Print: ISBN 978-80-53012-60-7

Anotace

Světový bestseller a totální hit Instagramu i Tik-Toku přichází! Román V krutosti stínů míchá temnou romantiku a bezohledné intriky tak neodolatelně, že nastavuje nový standard žánru dark fantasy romance. Originální svět, drsné, morálně pochybné postavy a šokující zvraty vás donutí číst až do poslední stránky. Dvoudílný příběh o dvou morálně zkažených havraních měničích, mladé ženě v pasti jejich stínů, a o tom, co znamená šťastný konec. Tento svět je plný temných prvků, násilí a témat, která mohou čtenáře znepokojit. Co tato kniha neobsahuje, je hrdina – protože padouši to umí lépe. A dva to umí lépe než jeden…

Tajemství, která nás spojují i rozdělují, jsou bolestnější než láska.

Na obloze temné války stín, hledáme, trpíme, pátráme po ženě, která nám utekla.

Zlomili jsme jí srdce, ona však rozvinula své peří,

Naše milovaná, naše holubička, unikla z našich pařátů na křídlech bílých, jak sníh.

Jeden z nás se vznáší nad bojištěm, pronásledován stíny minulosti, slibuje, že už nikdy neudělá stejnou chybu.

Druhý se vrhá proti zdi z kamene a nenávisti, dychtivý zničit okovy, co ho svírají, odhodlaný ji k sobě připoutat.

Navždy.

Loajalita je na kusy, přátelství zkoušeno, ale v tomto chaosu je jasné tvrzení:

Dostaneme ji zpět.

Bude naše.

Vrať se k nám domů, bílá havranice.

V krutosti stínů – temný fantasy román, první kniha z dua Havraní dvůr. Dvoudílný příběh o dvou morálně zkažených havraních měničích, mladé ženě v pasti jejich stínů, a o tom, co znamená šťastný konec. Tento svět je plný temných prvků, násilí a témat, která mohou znepokojit. Více informací najdete na autorčiných stránkách. Co tato kniha neobsahuje, je hrdina – protože padouši to umí lépe. A dva to umí lépe než jeden…

V krutosti stínů

Havraní dvůr – 2

Liv zander

Shadows so Cruel

Court of Ravens

Book 2

„Jedná se o temnou fantasy romanci, která obsahuje situace, jež mohou být některým čtenářům nepříjemné. Na vašem duševním zdraví záleží! “

Liv Zander

Pokud jste zapomněli…

V první knize Galantia, dcera lorda Brisdena z Tidestonu, vyrůstala v ústraní a bez lásky. Pro rodiče měla jako mladá žena jen malou cenu – sloužila nanejvýš k výhodnému sňatku. Byla poslána do Ammarettu, hlavního města království Dranada, aby se provdala za prince Domrena, syna a dědice krále Barata, a tím v této válkou zmítané době upevnila spojenectví.

Cesta však nabrala strastiplný směr, když její doprovod napadli Havrani – zlé bytosti ovládající stínovou magii, schopné měnit se v havrany. Galantii zajal Sebian, Pátrač, a přivedl ji před jejich vůdce: prince Malyra, posledního žijícího dědice trůnu prokletého města Valtaris ve ztraceném havraním království Vhaerya.

Malyr, který byl v minulosti na příkaz lorda Brisdena mučen a týrán, jeho dcerou hluboce pohrdal. Protože však chtěl Galantii nabídnout výměnou za havraní vězeňkyni Marlu, nemohl ji zabít ani zkompromitovat, aby se jí pomstil za otcovy hříchy. Neváhal ji však trýznit bolestí – i nečekanou rozkoší, kterou to v ní probouzelo.

Když Sebian zjistil, že je Galantia zasnoubená s mužem, který vyvraždil jeho rodinu, nabídl jí jemnější druh trýznění a pustošil ji všemi způsoby, jež by neohrozily její hodnotu. Byl fascinován její nevinností a bezmocností a našel v tom zvláštní pocit znovunabyté hodnoty – chránil ji tak, jak nedokázal ochránit ty, které miloval a ztratil.

Lord Brisden však odmítl havraní zajatkyni propustit. Malyr, rozzuřený Brisdenovým návrhem, aby si Galantii vzal za ženu a raději uzavřel spojenectví proti králi Baratovi, před svědky poskvrnil Galantiinu čistotu – tím nenávratně zničil i to málo, co měla, a způsobil rozkol mezi sebou a Sebianem.

Tváří v tvář zkáze vzala Galantia otázku svého přežití do vlastních rukou. Nabídla se Malyrovi za manželku – výměnou za to, že odcestuje za svou rodinou na předstíranou návštěvu a osvobodí zajatkyni, po níž tak zoufale toužil. Malyr neochotně souhlasil a zdánlivě se pokusil své opovržení vůči ní odložit stranou.

Jak se city obou mužů ke Galantii prohlubovaly, rostla i jejich rivalita. Sebian, obávající se o její blaho, nedůvěřoval Malyrovu laskavějšímu přístupu. Malyr, podrážděný Sebianovým vměšováním, ho vylákal na misi – a zatímco byl pryč, sblížil se s Galantií a získal si její srdce.

Když se Sebian vrátil z mise, která se ukázala být pouhou zástěrkou, brzy zjistil, že Malyr se s Galantií nikdy nehodlal oženit. Místo toho si zajistil jiného lidského spojence – lorda Taradura – a přislíbil sňatek s jeho dcerou, lady Cecilií, výměnou za pomoc při útoku na Tidestone.

Když se Galantia dozvěděla, že Malyrova náklonnost byla jen lest, aby odvedla pozornost od plánovaného útoku, byla zdrcená. Měla zlomené srdce – a Malyr jí zasadil poslední ránu, když jí prozradil, že ani Sebian ji nikdy nemůže milovat. Mezi těmi, které Sebian ztratil, totiž byla i jeho družka.

V tu chvíli si Galantia uvědomila, že pro ni láska neexistuje – a nikdy existovat nebude. Roztříštila se na milion kousků. Vynořila se z nich s bílými křídly a odhalila se jako bílá Havranice, než se její ptáci rozlétli pryč…

Kapitola 1

Sebian

Než začneme.

Náš tým pro vás připravil playlist písniček, které nás inspirovaly při tvorbě knihy. Pusťte si ho na Spotify přes odkaz na konci knihy, taktéž tam najdete bonusovoý obsah k tomuto příběhu. Nenechte si ho ujít.

A nebo si ho stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Současnost, hrad Deepmarsh

Krev mi ztuhla v žilách, jak mě pohltil šok. Mé smysly se topily v záplavě zvuků a pachů, které omračovaly mysl. Závan křídel, který mi rozevlál černé prameny vlasů kolem tváře, bolestné krákání, jež se odráželo od kamenných zdí, zatuchlý, pižmový pach prašiviny v nose.

Tohle nemohla být pravda…

Čtyři havrani s peřím bledým jako zima proklouzli vletovými otvory v horní části zdi Ciciiny komnaty. Jako duchové zmizeli ve víru sněhu a větru a jejich pronikavé skřeky se rozplynuly v ledovém zapomnění.

Hlava se mi točila v nekonečném kruhu. Tohle kurva nemohlo být skutečné.

„Co se tu stalo?“ Askerův hlas zahřměl někde za mnou – musel stát ve dveřích – a skřípot jeho černého aerymelového brnění prozrazoval napětí, s jakým se ošíval. „Kde je lady Galantia?“

Pryč.

Galantia byla pryč.

Nezůstalo po ní nic než pár bílých peříček, která se vznášela ve vzduchu.

Co se to, do prdele, stalo?

Pohlédl jsem na Malyra, hledal v bledých rysech úšklebek, pošklebek, úsměv – cokoliv, co by naznačovalo, že chápe, co se tu právě odehrálo.

Místo toho mu spadla brada a spodní ret se chvěl stejně jako prsty, jimiž si prohrábl dlouhé černé vlasy, než je sevřel v pěst.

Přesto mi jeho zmatení plně nedocházelo.

Ne, dokud ke mně nepozvedl ty vykulené šedohnědé oči – oči, které se s každou tiše ubíhající vteřinou zužovaly, dokud se nezaměřily na Askera. Pak se od stěn odrazil jeho výkřik: „Najděte tu bílou Havranici! Chyťte ty ptáky a přiveďte mi je!“

Byla to bílá Havranice. Ano.

Galantia byla bílá Havranice.

Askerovi ptáci prolétli kolem mě a zanechali za sebou stínovou stopu, když proklouzli vletovým otvorem.

„Bože…“ Cici, oblečená do svatebních šatů, které měly patřit Galantii, sotva dýchala. Měděné rozcuchané vlasy dopadly na černou stínovou látku a peří, když zvedla roztřesenou ruku a ukázala na zem. „A co tenhle?“

Sklonil jsem zrak.

Hrudník se mi propadl.

Na kameni tiše seděl jediný bílý havran. Nehýbal se, křídla měl těsně přitisknutá k tělu, oči plné bolesti pootevřené a s každým pomalým mrknutím se více zavíraly. Matné, potrhané, poškozené peří vysvětlovalo zápach špíny a prašiviny – ale ne to, proč byl ten pták sotva větší než mládě. Co s ním bylo?

„Je to Galantiina anoa, havran, který nese dar.“ Dřepl jsem si a pomalu se oběma rukama natáhl po ptákovi, aniž bych tu nemocně vyhlížející věc vyplašil. „Necítím v něm však ani stopu magie. Skoro jako by…“

Malyr ho zvedl do dlaně, přitiskl si ho k hrudi a zakryl druhou rukou, než se odvrátil. „Chci, aby se každý Osud na tomto hradě podíval na tuto anoa a dal mi odpovědi!“

Při představě, že by se měl Malyr zdržovat poblíž Galantiina anoa, mi naskočila husí kůže. „Kam ho bereš?“

Ten bastard se otočil a rychlým krokem opustil Ciciinu komnatu. Jen tak, jako by tenhle chaos nebyl výhradně jeho zatracená vina!

„Hej!“ Můj výkřik se rozlehl chodbou, když jsem se za ním rozběhl. Hněv ve mně prudce vzkypěl, zrychlil mé kroky a sevřel mi čelist. „Nemůžeš si s tím ptákem jen tak odejít. Ne po tom všem!“

Pokud něco, šel ještě rychleji, a kožené šněrování na zadní straně černé korzetové vesty sténalo, jak se mu široká hruď při každém nádechu rozpínala. Když dorazil k železnému odlitku havrana, který na dveřích do jeho komnat roztahoval křídla, vpadl dovnitř a rozezněl se orchestr zvuků.

Dřevo sténalo. Sklo se roztříštilo.

„Co to kurva děláš?“ Vstoupil jsem do jeho osobních pokojů a zatlačil těžké dveře do zámku takovou silou, že se mi černé pramínky zachytily na oholených stranách lebky. „Dej mi její anoa, Malyre, nebo při bohyni zpřetrhám všechno, co zbylo z té tenké nitky, která kdysi byla naším přátelstvím. Tohle všechno je tvoje zatracená…“

Můj hlas zanikl v řinčení kovu.

Malyr totiž jednou rukou táhl z temného kouta velkou pozlacenou ptačí klec ve tvaru chrámu. Mnoho zlatých drátů bylo ohnutých a pokrytých tmavě červenohnědou barvou, která určitě nebyla rez – byla to zaschlá krev. Podle stavu klece to muselo být místo, kam zavřel svého anoa, a uvedl ho do takové zuřivosti, že se pořezal o dráty.

Když klec zastavil před krbem, jehož uhlíky se odrážely od lesklého kovu, protáhl malého bílého havrana dvířky dovnitř. Spustil tvora se svěšenou hlavou na slámu na dně a pak klec přisunul blíž k plamenům. Vzápětí ji odtáhl, ale pak znovu přitlačil zpět. Strávil věčnost hledáním té správné polohy – takové, aby ptákovi poskytl teplo, aniž by riskoval, že se sláma náhodou vznítí.

Sledoval jsem tu scénu a nevěřícně kroutil hlavou. Jak mohl Galantii v jednu chvíli tak strašně ublížit, a v další se starat o její nemocnou anoa?

Co s ním kurva bylo špatně?

„Kde má dar?“ zeptal jsem se. „Na tomhle ptákovi není ani stopa po magii.“

„Jak to mám vědět?“ procedil Malyr skrz zaťaté zuby. Naklonil se a opřel dlaně o horní část klece, aby se podepřel. „Chci vysvětlení. Chci vědět, jak je možné, že Brisdenova domácnost ukrývala…“ Zadíval se na pět černých havranů, kteří se snesli vletovým otvorem nad jeho stolem. Jejich stínové úponky se zformovaly do statné postavy Askera s rozcuchaným, prošedivělým copem a vousy posetými sněhovými vločkami. „Řekni mi, že jsi ty havrany chytil!“

„Můj princi.“ Asker se uklonil.

Oči mu nervózně těkaly z Malyra na anoa v kleci, než se opět zastavily na princi. „Vyslal jsem deset Pátračů, aby je našli, ale… s bílou krajinou, šedou oblohou a sněhovými závějemi…“ Hlas mu selhal a musel polknout. „Ztratili jsme je.“

Malyr se s ohlušujícím zavrčením otočil a kopl do stoličky. Tkaný koš spadl a jeho obsah se roztříštil po místnosti, zatímco mu pod kůží ve tváři probleskovaly černé úponky stínů. „Kurva!“

„Ještě by je mohli najít,“ vyhrkl Asker. „Jeden z Pátračů si všiml, že ptáci mířili na severovýchod.“

Severovýchod.

Sevřel se mi žaludek.

„Protože to je jediný směr, který její prapůvodní bytost důvěrně zná,“ řekl jsem a snažil se rozdýchat tíživý pocit v žaludku. „Míří k Tidestonu.“

Přímo vstříc nebezpečí.

„Chci, aby byli všichni Pátrači venku, než se jí podaří dosáhnout hranice!“ zaječel Malyr. „Vystopujte ji a přiveďte přede mě!“

„Ji?“ vyhrkl Asker a rozhodil rukama. „Já tomu nerozumím. Kde je lady Galantia?“

„Ti havrani jsou Galantia,“ odpověděl jsem. „Celou tu dobu byla jednou z nás – nejspíš aniž to věděla. Tohle mohla být její první proměna a její anoa zůstala tady.“ Přešel jsem ke kleci a poklekl před ní, ale ani to s tou smutnou bytůstkou nepohnulo. Nezvedla ani peří. Samice, jak se zdálo. „Myslím… myslím, že je příliš slabá na to, aby létala.“

Asker se na mě zadíval a svraštil obočí. „Jak je to možné? Havraní dívka, vychovávaná pod tidestonskými prapory už devatenáct let?“

„Na ničem z toho teď nezáleží,“ vyštěkl jsem a obrátil se k Malyrovi. „Ty zasranej šmejde! To ty jsi ji vystavil největšímu nebezpečí. Ta Havranice teď letí přímo do Brisdenovy náruče! A nejspíš to vůbec není jeho dcera. To všechno jen proto, že nedokážeš být nic jiného než nenávistný. Skvělá práce, Malyre.“

Sevřel rty a jeho čelist se napjala tak silně, až se mu celé tělo otřáslo vztekem. Ale bylo mi to kurva jedno – v tomhle počasí byla šance, že její havrany najdeme, mizivá.

Hruď mi sevřela panika.

Nemůžu ji přece taky ztratit…

„Po tom všem,“ povzdechl si Asker, „co mohlo způsobit tak náhlou proměnu?“

Posměšně jsem se zvedl a máchl rukou k Malyrovi, než jsem utrousil: „Zeptej se jeho. Zasranej lhář!“

Malyr rázným krokem obešel klec, stíny se kolem něj vinuly jako hadi – plné nenávisti, zloby a hněvu. „Udělal jsem, co jsem jí slíbil!“

„Jo. Zlomil jsi jí srdce, do prdele. Roztříštil jsi ho na tolik kousků, že její prapůvodní bytost vyvolala proměnu, jen aby unikla té bolesti. Postaral ses o to, abych zmizel z cesty dost dlouho na to, abys ji přesvědčil, že tě miluje. Jak můžeš být tak krutý? Tak brutální?“

Zabodl dva prsty do mého kyrysu a nepřátelství z jeho doteku mi vyslalo pod kůži vlnu horka. „Drsná slova od někoho, kdo před ní tajil, že má pouto. Troufám si říct, že ses na jejím rozbití podílel víc, než bys chtěl přiznat.“

„Protože jsi mě využil!“ odstrčil jsem si jeho prsty z hrudi. „Zbavil ses mě. Intrikoval jsi za mými zády! Zasranej had místo přítele, to jsi! Zacházel jsi se mnou jako s figurkou na své mapě.“

Zatnul zuby. „Neobviňuj mě ze svých rozhodnutí, Sebiane.“

„Mých rozhodnutí?“ Prapůvodní bytost v mém nitru zakrákala a přinutila mě vykročit k němu. Hrudí jsem se přitiskl k jeho, jako bych ho vyzýval, aby se mě ještě jednou dotkl. „Podrazil jsi mě!“

„A ty jsi mi to tak kurevsky usnadnil,“ odsekl. „Zlomil jsem jí srdce a zničil její sny? Ano. Ale stejně tak… jsi to udělal i ty.“ Šťouch. Další bodnutí do mého kyrysu. „Mohl ses rozhodnout zůstat s Galantií. Místo toho jsi odletěl na sever a nechal ji tam – zranitelnou. Nechráněnou. To, Sebiane,“ šťouch, „to byla tvoje,“ šťouch, „volba.“ Šťouch.

To poslední bodnutí se mi zarazilo do žeber, jeho slova se mi v útrobách zkroutila jako dýka. Každá slabika se zabodla hlouběji. A co bylo nejhorší?

Měl pravdu.

Věděl jsem, že Malyrovi nemůžu úplně věřit – a přesto jsem ji s ním nechal.

Sám jsem odletěl, abych… co?

Napravoval chyby minulosti? Chránil mrtvé namísto živé ženy?

Selhal jsem. Zase. Kurva.

Vztek se ve mně rozhořel, vplížil se mi pod kůži a chtěl ven. Jenže nebyl namířený proti němu. Byl namířený proti mně. Smůla, že stál zrovna přede mnou…

Moje pěst dopadla na jeho stíny zahalenou tvář. Klouby mi zakřupaly o lícní kost. Krev se mi nahrnula do uší a přehlušila Askerův výkřik: „Přestaňte s tím šílenstvím!“

Malyr se zapotácel. Stíny se kolem něj svinuly jako závoj. „Ty se kurva opovažuješ…?!“

Dusivá temnota se mi vrhla po krku, sevřela ho a vytlačila vzduch z plic. S řevem, který se rozléhal stíny jako ozvěna bouře, jsem se na Malyra vrhl a narazil do něj celým tělem.

Klopýtali jsme přes místnost a narazili do jeho stolu. Dřevo se roztříštilo. Pergamen se rozletěl. Kalamář se roztříštil. Stůl pod naší vahou zasténal, až se s hlasitým prasknutím propadl. Zhroutili jsme se na studenou, tvrdou podlahu a dopadli na ni, zatímco kolem nás vířil prach.

Zabořil jsem Malyrovi loket do žeber, až zalapal po dechu, než jsem se vymanil z jeho stínů. „Ty zasranej podrazáckej parchante!“

Vrhl se na mě další černý příval stínů. Se zostřenými smysly jsem uhnul a odkutálel se, ale stejně mě zasáhl do ramene. Stovky ledových prstů mi pod košilí drásaly cestu přes kůži a zanechávaly za sebou otupělou stopu. Pronikaly mi do masa, drtily kosti, zamořovaly krev.

„Okamžitě toho nechte!“ vykřikl Asker, popadl mě za paži a vytáhl na nohy, právě když Malyr skočil zpátky na ty své a vyslal ke mně vlnu stínů. „Ve jménu bohyně, přestaňte!“

Stíny se mi ovinuly kolem krku, ale dusila mě narůstající panika. Malyr na mě byl příliš silný, jeho stíny příliš neúprosné a dvojnásobně zákeřné. Nemohl jsem ho porazit a vyhrát.

Ale mohl jsem ho kurva zmlátit na kaši dřív, než vyhraje. A to jsem udělal. Pěstmi jsem se oháněl stejně divoce jako nohama, tu jsem zasadil ránu, tu kopl do břicha. Kosti narážely do kostí, kůže na kůži. Pach železa zaplnil vzduch, kdykoliv moje karmínová pěst zasáhla Malyrovu tvář. Jeho krev? Moje? Na tom nezáleželo.

Pěsti do něj bušily s neutuchající silou, každý úder byl ozvěnou mého vzteku, mého žalu, mé lítosti.

Neochránil jsem ji. Úder.

Nezachránil jsem ji. Úder.

Selhal jsem. Znovu! Úder. Úder. Úder.

Ze vzteku mě vytrhlo Malyrovo zasténání, které mě donutilo zamrkat, a zrak mi zalila červeň. Krev. Všude bylo plno krve. Kapala mu ze rtu. Rozmazala se mu po tváři. Byla v bělmu očí, vyplňovala ránu na lícní kosti.

Bylo tam tolik krve.

A ani jediný stín.

Neuvědomil jsem si, že jsem ho chytil za límec, dokud jsem ho nepustil a neklopýtl dozadu, plíce mi vydechovaly horký vzduch, svaly jsem měl vysílené vyčerpáním. To, že se mi ho podařilo zbít tak zuřivě, že se musel chytit té zatracené klece, aby nespadl na zadek, mohlo znamenat jen jedno…

„Těžko je to fér, když se přestaneš bránit. Ani to není moc zábavné.“ Otřel jsem si zkrvavené pěsti o kalhoty a zíral jsem na něj, hledal jsem jeho stíny, ale nebyl tam ani jeden. Opustil ho snad jeho anoa? „Kde máš stíny?“

Malyr se rozesmál a bublání krve, které ten zvuk doprovázelo, mu dodalo výrazný tón bezprostřední hysterie. Hřbetem ruky si otřel ústa, než skrz dráty klece vyplivl chuchvalec růžově zabarvených slin. Dopadl do slámy a potřísnil bílé peří Galantiina ptáka.

A tam, přímo vedle ní, seděl Malyrův anoa…

… a čistil její poškozené peří.

Kapitola 2

Galantia

Současnost, Tidestone

Mrazivý vzduch, provoněný slanou vodou, nás štípal do peří a nedaleké nárazy vln o útesy duněly v rytmu našich slabých mávnutí křídel. Svaly, kosti, šlachy… každá část našich těl bolela tak silně, až nám to vysávalo sílu z křídel. Přesto jsme letěli dál.

Pod námi se rozprostírala země jako azurová deka, tu a tam posetá fialovými jehličnany a barevnými loukami. Bylo to krásné, plné barev – jako by malíř vylil své nejhustší olejové barvy po celé říši.

Ale pak nás zasáhl vzestupný proud.

Strhl nás do strany a způsobil nám pronikavou bolest, zatímco naše svaly hořely a křičely. Padali jsme z nebe a mávali křídly, abychom zachytili jakýkoliv vánek, který by nás unesl směrem k těm stromům, zatímco jsme klesali, níž a níž. Jehličí nám škrábalo peří. Padající sníh se usazoval na našich tělech a vysiloval nás. Drápy zoufale škrábaly kmen, hledaly oporu.

Hledaly však marně.

Pařáty klouzaly po sukovité kůře. Svět se točil, až jsme nakonec s několika dunivými údery zmizeli pod chladnou sněhovou přikrývkou. Pocítili jsme náhlý příval energie, která jako by se kroutila a svíjela a procházela skrz nás jako vlna jehliček, které nám píchaly do kůže.

Všechny barvy ze světa zmizely.

Zamžourala jsem proti oslepující bělosti, která se zdála přicházet ze všech stran. Celé tělo se mi chvělo, zatímco jsem nasávala ostrý, ledový vzduch a chlad pronikal skrz stínovou látku šatů. Třásla jsem se a hlavou mi vířily otázky. Co se stalo? Kde jsem?

Ne!

Co jsem?

Bílá Havranice.

Ze rtů se mi vydralo tiché vzlyknutí, které zmizelo v mrazivém vzduchu. Má mysl se zmítala a zápasila s otupující ozvěnou té odpovědi, hledala jakoukoliv stopu racionality v tom šílenství. Nebyla jsem Havranice, nemohla jsem být.

Byla jsem Galantia z rodu Brisdenů, sakra, jediná žijící dcera lorda a lady Brisdenových!

Něco mě polechtalo na spánku.

Třesoucími se prsty jsem po tom sáhla a sebrala z tváře jediné křehké, krémově bílé pírko. Byla to jen náhoda. Mohlo to být odkudkoliv – z polštáře, z prázdného hnízda ve větvích nad námi, nebo… nebo…

Neměla jsem nic, ať jsem se jakkoliv zoufale upínala k trhající se hranici zdravého rozumu a hledala útěchu v nevědomosti.

A neřekla jsem si, že s tím skončím? Celý život jsem strávila v nevědomosti. A co mi to přineslo?

Jen zradu a lži.

A teď i zlomené srdce.

Vidíš, tady tě nikdo nemiluje – ani já, ani on. Nikde pro tebe neexistuje žádná láska. Malyrova slova se nesla v šepotavém vánku, který mi vysušoval rty, a já pevně zavřela oči, aby je nezaplavily slzy. To bylo příliš, než aby to moje srdce a hlava dokázaly zpracovat. Jak jsem mohla být tak hloupá?

A Sebian…

Při pomyšlení na něj se mi sevřelo srdce. Místo, kde měla kvést láska, bylo teď pustou prázdnotou, v níž nezbylo nic než bolest. Bolelo to. Bože, jak to bolelo…

Nevěděla jsem, jak dlouho jsem tam ležela. Cítila jsem, jak mi po nose stékají nové slzy. Příliš dlouho. Proč jsem vlastně plakala? Kvůli ztracené velké lásce? Byla jsem opravdu tak ubohá…

Otřela jsem si oči rukávem šatů a zvedla se. Malyr mě možná konečně zlomil, ale ještě jsem nebyla mrtvá. Alespoň zatím ne. Jemu se mě sice zabít nepodařilo, ale zimě by mohlo. Kde jsem to u všech sedmi pekel byla?

Mrkla jsem, aby se mi vyjasnil zrak, a pohledem přejela po krajině. Tam, v šedém oparu obzoru, se rýsovala silueta vnějšího opevnění Tidestonu. Cesta z Glostenu – nebo možná z jižních farem, ve sněhu to bylo těžké rozeznat – vedla k jedné z bran.

Byla jsem v bezpečí.

Nebo snad nebyla?

Vnímala jsem křehkost peříčka, které jsem stále svírala mezi palcem a ukazováčkem, a s každou vteřinou tichého zamyšlení mi zrychloval tep. Bylo moudré vrátit se do Tidestonu? Jako Havranice? Jak se to mohlo stát? Věděl o tom otec? To asi ne. A matka? Pokud jí vůbec byla…

Ještě jednou jsem se rozhlédla po nekonečně bílé krajině. Odhodila jsem peříčko a s námahou se prodírala sněhem, který mi sahal po lýtka. Jestli byl návrat domů moudré rozhodnutí, to jsem nevěděla. Ale věděla jsem, že zůstat tady – bez patrona, bez zlata, bez ničeho – bylo hloupé. Do Deepmarshe jsem se ale vrátit nechtěla.

S námahou jsem se brodila sněhem. Každý krok byl namáhavý a nohy se mi bořily do husté bílé pokrývky. Robustní kamenné stavby Tidestonu se přibližovaly, jejich přítomnost byla hmatatelnou připomínkou síly a odolnosti, která udržela naši rodinu po staletí. Ale byla to vůbec moje rodina?

Kdo jsem byla?

S každou další otázkou jsem kráčela pomaleji. Když jsem se přiblížila k bráně, kde strážný stál poměrně blízko služebné a tvář měl zabořenou v jejím krku, vyčerpání mi sžíralo svaly.

Služebná ke mně prudce otočila oči a rychle poklepala strážnému na rameno, aby ho upozornila na mou přítomnost.

Obrátil se ke mně, na uniformě měl bledě zelené nášivky Tidestonu. „Kdo je to?“

„Lady G-Galantia z rodu Brisdenů.“ Nejspíš. „Dcera lorda a lady B-Brisdenových.“ Spíš ne. Zplodil mě otec s Havranicí?

Možná, ale pochybovala jsem, že by takové dítě nechal naživu, natož aby ho vychoval. A matka? Spala s Havranem? Byla to bílá Havranice? O bílých Havranech jsem nevěděla dost, abych to mohla posoudit, a tady venku bych odpověď nenašla.

„Řekněte lordu B-Brisdenovi, že jeho d-dcera je v…“

„Myslíte si, že sem může přijít jakákoliv děvka a pokusit se dostat za hradby?“ zeptal se strážný s pohrdavým úsměškem. „Lady Galantia odešla před více než dvěma měsíci…“

„Nebuď hlupák! Je to lady Galantia,“ řekla služebná, než zvedla vlečku šedých bavlněných šatů a spěchala ke mně. „Ach, má paní, co se vám stalo? Bože, vy se třesete. Gavricu, zavolej dívky, ať přinesou horkou vodu do jejího pokoje.“ Ohlédla se přes rameno. „Okamžitě! Nebo chceš, aby umrzla?“

Strážný Gavric zamrkal, na tváři mu na okamžik zůstal šokovaný výraz. Pak rychle přikývl a zmizel ve dveřích brány, které nechal otevřené.

Služka, ve které jsem nyní poznala Janu, si sundala šál a přehodila mi ho přes ramena. Teplý dotek byl vítanou změnou po ledovém chladu, který mě svíral. „Pojďte se mnou, má paní. Musíme vás dostat do vany a zahřát, než dostanete horečku.“

Celé tělo se mi třáslo a každý krok po točitých schodech věže byl namáhavý, zatímco mi klepaly zuby. Bože, byla jsem tak zmrzlá, tak unavená a přesto se mi hlavou honily stovky myšlenek.

„Maren,“ oslovila Jana další služebnou, kterou jsme míjely. „Přiveď lady Brisdenovou do staré komnaty lady Galantie. Rychle!“

Následovala jsem ji po vnějším ochozu ke dveřím mé komnaty. „M-můj o-o-otec?“

„Myslím, že není uvnitř hradeb, má paní,“ řekla Jana, když otevírala dveře do mé komnaty. „Naposledy jsem slyšela, že je možná u lodních tesařů dole v zátoce. Teď se posaďte, má paní.“

Nemusela mi to říkat dvakrát. Pomohla mi do křesla s vysokým opěradlem u krbu. Sama si sedla na koberec před krbem a okamžitě začala rozdělávat oheň podpalovačem a dubovým dřevem z bedny vedle kamene. „Jakmile přinesou vodu, připravíme vám vanu.“

V rohu pokoje chytila moji starou dřevěnou vanu a odtáhla těžkou konstrukci za hedvábnou zástěnu opodál. Dveře se otevřely a dovnitř vešly dvě mladé dívky s vědry horké vody. Jedna po druhé, se zarudlými tvářemi námahou, vylévaly vodu do vany.

„Neotálejte,“ pobídla je Jana. Jakmile odešly s prázdnými vědry, pokynula mi, abych vstala. „Ach, jak se třesete, má paní. Musíme vám sundat ty šaty.“

Prsty rychle rozvázala šněrování vpředu a pak se snažila stáhnout černou stínovou látku, promočenou a ztuhlou. „Proklatí bohové, to je ale podivné hedvábí. Skoro jako by…“

Při zvuku vrzajících pantů vzhlédla a rychle se uklonila. „Má paní.“

V místnosti se náhle ochladilo.

I mladé plameny v krbu se tvrdošíjně snažily udržet na uhlících, jako by zamračené obočí mé matky proměnilo vzduch v kámen.

„Jsi to ty,“ řekla.

Bylo to smutné uvědomění – nesouhlas v jejím hlase už nezraňoval tak jako dřív. Ne proto, že by se změnila ona – ale proto, že mé srdce už bylo dávno roztříštěné a krvácelo. „Je mi líto, že tě zklamu, ale ano, m-matko, j-jsem doma.“

„Tady už nemáš domov. Měla bys být v Deepmarshi, chystat se na cestu do Tidestonu, abys stihla dorazit na svatbu, která měla zajistit budoucnost celého našeho rodu.“

Bledě zelená, kožešinou podšitá bavlna se zavlnila kolem kotníků, když udělala tři rozzlobené kroky přímo ke mně. Šedivějící vlasy měla elegantně vyčesané a upravené, což ostře kontrastovalo s opovrženým zakřivením horního rtu.

„Co jsi to provedla?“

Obvinění v jejím hlase mi naplnilo hruď mrazivým napětím, které ani praskající oheň v krbu nedokázal rozehnat. Každý úder srdce se mi zdál jako bolestivý náraz uvnitř hrudního koše. Měla jsem už dost pohrdání a zklamání od všech kolem!

„Co jsem provedla? Já?“ Snažila jsem se potlačit chvění v hlase a odhrnula stínovou látku zakrývající jizvu na hrudní kosti. „Krvácela jsem a trpěla, abych ochránila budoucnost našeho rodu, a ty jsi mě vydala do rukou nejnenávistnějšího tvora, jaký kdy chodil po Zemi! Řekni mi, co mu otec provedl, že v něm vzbudil takovou nenávist? A když už jsme u toho – co jsi udělala ty?“

Matčina tvář ztuhla, pohled jí sklouzl na jizvu a rty se stáhly do tvrdé linky. Věděla to? Věděla, co jsem?

„Ven!“ Její výkřik přiměl Janu vyskočit a vyběhnout z místnosti. Ještě než dívka zmizela za dveřmi, matka jí – s pohledem neústupně upřeným na mou jizvu – poručila: „Nikoho sem nepustíš. Nikoho, rozumíš mi?“

Jakmile těžké dveře zapadly do zámku, matka natáhla štíhlé prsty – ale místo aby se dotkla jizvy, začala cosi hledat na mých šatech.

„Sundej si to.“

Sklopila jsem pohled a sledovala, jak prsty vytahuje krémově bílé pírko, které se muselo zachytit uvnitř stínové látky. Čím výš ho zvedala mezi námi, tím více se mi svíral žaludek. Nakonec se otočila a nechala ho spadnout do ohně. Plameny pohltily pírko s prskavým syčením, jež ladilo s hněvem, který se mi rozhořel v nitru.

„Ty jsi to věděla,“ zašeptala jsem a podívala se jí do očí. Žár v mém pohledu se střetával s ledem jejích modrých duhovek. „Vždycky jsi věděla, co jsem.“

„Nikdo nesmí najít žádná tvá pírka, jakkoliv odolná se zdají být.“ Škubnutím ze mě stáhla stínovou látku a nechala ji spadnout k mým nohám. „Pokud to někdo zjistí, jsme obě mrtvé.“

Kapitola 3

Galantia

Současnost, Tidestone

„Vlez do vody,“ řekla matka a nahou mě vedla k vaně. „Řekni mi, oč tu jde. Co se stalo se zasnoubením s vládcem Malyrem?“

Vstoupila jsem do vany, jednou rukou jsem si zakrývala prsa, druhou rozkrok. Zasyčela jsem, jak mě obklopila horká voda, a co nejvznešenějším hlasem pronesla: „On není… au, není to… žádný vládce.“

„Nechytrač,“ okřikla mě, otočila se a zvedla ze země moje šaty. „Všechno mi řekneš, Galantie. Co to spojenectví?“

To byla v tu chvíli ta poslední věc, která mě zajímala, bez ohledu na to, jak blízko našich hranic byli Taradurovi vojáci. „Jsi bílá Havranice?“

Způsob, jakým si uraženě přitiskla ruku k hrudi a rozčileně odfrkla, byl dostatečnou odpovědí. „A co svatba?“

„Na svatbu kašlu!“ vykřikla jsem. „Kdo jsem?“

„Tvá tvrdohlavost nezná mezí,“ zasyčela. „To tě naučili mezi těmi… zvířaty? Opustit tu špetku slušnosti, kterou jsi měla, a zapomenout na věrnost?“

„Ach ano, protože chtít vědět, proč mi narostlo peří, je hrozná drzost. Kde byla tvoje loajalita, když jsi mě nechala v té vesnici? Když jsi mě opustila a vydala muži, kterého kdysi otec mučil a bičoval jen pár metrů od mé postele?“

„Okamžitě mi řekneš, jestli jsi znovu selhala a přivedla válku až k našim dveřím.“

„Selhala?“ Ta domněnka jí byla mnohem bližší než myšlenka, že jsme mohli být zrazeni. „Neřeknu ti nic, dokud nezjistím, kdo jsem.“

„Nedělej z toho takovou vědu,“ odsekla. „Tvůj život je v sázce stejně jako naše.“

„Opravdu? Protože pokud vypukne válka, mám křídla, která mě odnesou pryč.“ Netušila jsem, jak se proměnit, ale nemohlo to být tak těžké, nějak to znovu dokázat, že? „A co ty, matko? Jak si obvykle vedou kočáry proti černému mraku havranů, kteří je pronásledují?“

Několik vteřin na mě zírala, skřípala zuby, pak vytáhla dřevěnou stoličku od přepážky, posadila se na ni a přehodila si přes klín moje šaty. „Nevím, kdo jsi.“

Tolik k odpovědím…

Ponořila jsem se do vody. Naděje, že získám odpovědi, se vytrácela. „Určitě musíš vědět, jak jsem se ocitla v kolébce s brisdenským erbem.“

„Dobře…“ Složila ruce na stínové šaty, palce si nervózně pohrávaly s látkou a její pohled se ztratil v černé tkanině. „Toho jara jsem se probudila s pocitem, že mi přes noc praskla voda. Byla to krev,“ řekla s nepatrným chvěním v hlase. „Trvalo mi osm hodin, než jsem porodila svého syna. Mého krásného, dobře stavěného syna se zlatými vlasy. Byl dokonalý a byl… mrtvý.“ Rychle zamrkala. „To bylo poté, co král Omaniel unesl snoubenku krále Barata.“

Lež, ale nemělo smysl to zmiňovat, když jsem se snažila zjistit pravdu. „Pokračuj.“

„Když mě poslali, abych se provdala, myslela jsem si, že úděl ženy s titulem spočívá v tom, že musí porodit všechny manželovy děti,“ řekla. „Skutečným údělem však bylo, že jsem mu žádné neporodila. Věděla jsem, že pokud se vrátí domů a najde další čerstvě zasypaný hrob, poté co válka sužovala lidi i Havrany, odvrhne mě nebo mi udělá něco ještě horšího. Ale pak jsem se dozvěděla o dítěti, které se jen dva dny předtím narodilo jedné z pomocnic v kuchyni, která se starala o zahradu. Bylo to zdravé, červenolící stvoření s krémově blond vlasy, přesně jako jeho matka.“

Svíralo se mi hrdlo.

To by znamenalo, že moje biologická matka byla bílá Havranice, která pracovala – a pravděpodobně se skrývala – v domě Brisdenů. „Já.“

Přikývla. „Dívka, ano, ale živá. A tak jsem se obrátila na služebnou a nabídla jí více zlata, než by za celý život viděla, aby mi tě dala. Jedné noci, když jsem propustila všechny služebné, které viděly mého mrtvého syna, přišla tvá matka tajně do mých komnat. Odešla s měšcem zlata a v kolébce nechala dítě.“

Tolik tě miluji.

Arosův hlas se mi ozýval v hlavě. Pán z rodu Batanů, Lornin osudový druh, mi ve stájích v Deepmarshi řekl, že viděl mou biologickou matku, jak mi tato slova říká, když jsem byla ještě miminko. Ale jak, když mě dala pryč? Proč bylo pro všechny tak snadné se mě jen tak zbavit? Jak mě mohla opravdu milovat, a přesto mě vyměnila za měšec mincí, jako bych byla pouhý bochník chleba?

„Můj manžel nebyl samozřejmě zcela spokojen s dívkou, ale dalo mu to naději na syna,“ řekla matka – lady Brisdenová – a na rtech se jí objevil nejpodivnější výraz: slabý úsměv. „Byla jsem šťastná. Po tolika letech, tolika hrobech jsem konečně měla dítě. Snažila jsem se tě kojit, ale moje mléko už vyschlo.“

Znovu zamrkala, následoval vzlyk, který rozbil úsměv, a pak položila ruku na okraj vany, jako by se bála, že omdlí a spadne dopředu, pokud to neudělá.

„Ach, tak zoufale jsi plakala hlady, Galantie, každý pronikavý výkřik mi připomínal, že nejsi moje dítě a že já… že nejsem opravdová matka. Nikdy jí nebudu, ať se budu snažit sebevíc. A já se snažila, Galantie, opravdu jsem se snažila. Hodiny jsem ti nabízela hadry namočené v mléce, držela tě, houpala, zpívala ti, ale ty jsi prostě… nepřestávala plakat.“

Sledovala jsem, jak jí stéká slza po vráskách, které se jí před lety začaly tvořit kolem očí. Byl to tak nečekaný pohled, tak v rozporu s jejím obvykle bezcitným chováním, že se mi sevřel žaludek. V ozvěně těch slov jsem slyšela bolest, zlomené srdce z touhy milovat to dítě – a být odmítnuta.

Když jsem zvedla ruku, sevřelo se mi hrdlo a ještě více, když jsem ji natáhla k matce. Celý život jsem žila s pocitem, že mě nikdo nemiluje a že jsem odmítnutá, zatímco hořká pravda byla, že jsem to byla já, jako nevědomé dítě, kdo ji odmítl jako první.

Probodla jsem jí srdce ostrým hrotem zavržení dřív, než jsem ji mohla obvinit ze stejného činu. Ona mě chtěla milovat, že ano? A možná, jen možná, mě milovala. I když jen jediný den.

Ale v momentě, kdy se moje ruka na okraji vany dotkla její, ucukla a znovu zabořila prsty do stínové látky, poslední vzlyk vystřídalo další pohrdlivé odfrknutí.

„Když jsem tě tišila a prosila, abys přestala plakat, objevilo se kolem tebe všechno to… bílé peří. Přilnulo k tvé kolébce, čepičce, vlněné dece, do které jsi byla zabalená. Kroutila ses a ústa se ti zkřivila do něčeho… monstrózního. A tehdy jsem poznala, co jsi.“ Zvedla pronikavý pohled, ale byl to ten horní ret, zkřivený znechucením, který z mého zmučeného srdce vytlačil další kapku krve. „Co jsi zač.“

Její odpor, tak syrový a neskrývaný, mi zvedl žaludek a ústa mi zaplavila hořká chuť.

„Byla jsem dítě, pak dívka a žena. Všechny tři netoužily po ničem víc než po tvém vřelém pohledu, laskavém slově, něžném doteku. Jak můžeš být tak bezcitná?“

Jako by mě pohledem probodávala. „Pohřbi třináct svých dětí, Galantie. Udělej to a pak posuď, co zbývá z mého srdce.“

Třináct dětí.

Třináct.

Z toho čísla mi přeběhl mráz po zádech a přitáhla jsem si rozpařené nohy k tělu, abych se zahřála. „Kde je teď moje havraní matka?“

„Ta… zrádná stvůra opustila Tidestone den poté, co mi tě dala. Nevím, kdo je tvůj otec.“ Prohrabala látku mého odhozeného šatu a tahala za opasek, až se objevila malá brašna, kterou mi dal kapitán Asker. „Tvé narození bylo oznámeno a lékaři chválili tvé zdraví. Lord Brisden byl na cestě do Tidestonu, dychtivý vidět první dítě, které přežilo nejen několik hodin, ale celé dny, a já neměla jinou možnost než si tě nechat. Najala jsem Risu a nařídila jí, aby tě neustále kojila.“

„Věděla, co jsem.“ Matčino přikývnutí, které jsem zaznamenala koutkem oka, nebylo k potvrzení třeba. Ten den, kdy Risa našla bílé pírko v mé posteli v hospodě v té vesnici? Ten podivný pohled, který mi věnovala? Ano, věděla to. Přesto mě milovala, víc než kterákoliv z mých matek. „Proto jsi mi nikdy nedovolila běhat, jezdit na koni, hrát si.“

Plakat.

Žít.

„Jakákoliv bolest nebo emocionální přetížení mohlo vyvolat proměnu, která by mě dostala na šibenici a tebe do ohnivé klece. Tak jako teď, pokud někdo zjistí, co jsi zač.“ Vstala a otočila se k ohništi. „Ty šaty je třeba spálit.“

Jen jsem přikývla a zírala na vlnky na hladině vody, jako bych sledovala, jak se celý můj dosavadní život mění v něco, co už nedokážu poznat. Jako tisíc rozbitých kousků, z nichž žádný k sobě nepasuje. Proč mě moje biologická matka tak snadno opustila? A kdo byl můj otec?

V nitru se mi rozprostřela prázdnota. Se zmizelou biologickou matkou, neznámým otcem a bez živé duše, která by mi mohla poskytnout odpovědi, jak jsem se mohla dát dohromady, když jsem neměla tušení, kdo vlastně jsem? Snad poloviční krve? Ale i tak…

Zamžourala jsem na malou zelenavou modřinu na koleni, zatímco se mi v hlavě rodila další důležitá otázka. „Kde je můj dar?“

Pokud jsem se mohla proměnit, neměla bych ho mít? Nebo se ještě neprojevil, stejně jako v případě Malyrovy matky?

„To ti nemůžu říct a ani mě to nezajímá,“ odsekla matka a sbalila šaty. „Bůh chraň, to byla jediná starost, které jsem byla všechny ty roky ušetřena. Černá magie. Zlé stíny. Bezbožné vize.“

Při tom posledním slově jsem vykulila oči a pohledem sklouzla k brašně visící na opasku nad plameny. V paměti se mi ozval hlas kapitána Askera: Prosím vás, má paní, vraťte mi mou družku.

Marla!

Pokud dokázala vidět minulost, jak mi jednou řekl Asker v chodbě v Deepmarshi, mohla by říct něco o té mé? Viděla by mou matku? Otce? Vysvětlila by mi, proč nemám žádný dar – nebo alespoň žádný, který by se kdy projevil, alespoň co jsem mohla posoudit. Neměla jsem žádné zesílené smysly, žádné stíny, žádné vize.

Neměla jsem… nic.

„Ne!“ Vyskočila jsem z vody, jednou nohou se zadrhla o okraj vany a málem jsem spadla přímo do ohniště, než jsem se zachytila. „Spal ty šaty, jestli musíš, ale tohle si musím nechat.“

Natáhla to všechno k ohništi. „Nechci nic, co má co do činění s Havrany…“

Popadla jsem brašnu a strhla ji z opasku. Solné krystaly s uvězněnými stíny Tkalců smrti uvnitř zacinkaly. Zvuk přehlušilo prskání ohně, který pohltil šaty, a pak se ozvalo skřípání pantů, když dovnitř vešel otec.

Pohledem sklouzl od mých prstů až k prsům, než se otočil. „Proboha, ženo… dej jí něco na sebe!“

„Odpusťte mi, můj pane, že ještě není oblečená.“ Matka vytáhla ze staré skříně složenou hnědou spodničku a rychle mi ji oblékla.

Jedna ruka. Druhá.

Pak jsem sáhla za záda, abych schovala brašnu, a elegantně jsem se uklonila. „Můj pane. Otče.“

Odkašlal si, otočil se, v hnědých vlasech neměl ani jediný šedivý pramen, ale pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy. „Měla jsi dorazit do Tidestonu až za týden, a teď se dozvídám, že ses brodila sněhem, abys zaklepala na moje dveře? Co to má znamenat?“

Ostrý tón vyjadřoval všechny nevyřčené výčitky. Zase jsi selhala, Galantie. Jaké zklamání jsi, Galantie. Jak bezcenná jsi nakonec byla, Galantie. A tak dále a tak dále…

Zírala jsem do jeho oříškově hnědých očí a nedokázala vymyslet ani trochu rozumné ospravedlnění, které by ho utvrdilo v pocitu bezpečí ze spojenectví s Malyrem.

Po všem, co mi udělal, co udělal všem těm Havranům tam venku, a ano, dokonce i Malyrovi, proč by mi mělo záležet na tom, jestli mu Taradurovy jednotky podříznou krk? Vyženou ho z Tidestonu? Proč bych mu měla nabídnout pomoc?

Protože jsem nutně potřebovala rozptýlení. A co mohlo Tidestone uvrhnout do většího chaosu než příprava na obléhání?

„Žádné spojenectví neexistuje, otče,“ odvětila jsem a pevně sevřela brašnu, protože ta kouzla by se mi dnes v noci mohla velmi hodit. „Zásnuby byly pouhou fraškou a obilí, které nám prince Malyr tak velkoryse poskytl, nebylo nic jiného než zástěrka Taradurových vojáků. Právě teď převážejí rozebrané obléhací zbraně k našim hradbám. Utekla jsem těmto… bohy prokletým Havranům, abych tě mohla varovat.“

Šokovaně na mě zíral, jeho zorničky těkaly po místnosti, jako by zvažoval pravdivost mých slov, a když se ukázaly jako dost spolehlivé, otočil se a vykročil ke dveřím. „Zvoňte na zvony! Připravte se na obléhání!“

Otcovy kroky ještě nedozněly, když se Tidestonem rozeznělo uši drásající cink – cink – cink zvonů, což mi vykouzlilo úsměv na tváři. Poprvé zvonily skutečně kvůli mně.

Zvonily celý zatracený den.

Kapitola 4

Galantia

Současnost, Tidestone

„Zabarikádujte vnitřní bránu!“ křičel jeden z důstojníků v noci osvětlené pochodněmi, jejichž plameny vrhaly oranžové odlesky na vyděšené oči, které si nevšímaly postavy tiše se pohybující ve stínech. „Lukostřelci! Kapitán Theolif chce, aby každá hradba byla obsazena tolika muži, kolik je v ní střílen! Pohyb, pohyb, pohyb!“

Skrytá pod šedým pláštěm a vyzbrojená plánem jsem spěchala podél zdi, až jsem dorazila ke známé díře, kde před lety vypadlo několik kamenů z malty. Nasoukala jsem se do ní, jenže se mi okraj zařízl do prsou. K čertu, před deseti lety to nebyl problém…

Chtělo to trochu kroucení a hlubokých výdechů, ale nakonec jsem se protáhla skrz. Cesta vedla za sudy s olejem, které sem někdo během dne naskládal, nejspíš proto, aby je vynesli na hradby a namáčeli do nich šípy. Mraky líně pluly po obloze a skrývaly mě i před slabým odleskem světla na ušlapaném sněhu. Přesto jsem musela být opatrná.

Krčila jsem se a plížila ze stínu do stínu, až jsem dorazila k rohu předhradí, které chránilo vnitřní nádvoří. Oči mi sklouzly k dubovým dveřím. Sklepní kobky. Měla jsem nápad, jak otevřít zámek, ale netušila jsem, jestli to bude fungovat. Zkoušet to tady bylo příliš nebezpečné. To nevadilo, znala jsem lepší způsob.

Bohužel se nacházel za ohništěm, které praskalo vedle dveří. Osvětlovalo bránu, a tak jsem nemohla uniknout pozornosti vojáka na stráži u vnitřní hradby naproti. Žena potulující se po vnitřním nádvoří by nebyla příliš podezřelá, ale tady? Tak blízko žalářů? S vnějšími branami již zabarikádovanými a zapečetěnými? V lepším případě by to vyvolalo rozruch, v horším by mě předvedli před lorda Brisdena.

Sáhla jsem do váčku, který mi dal Asker, minula kousek kukuřičného chleba a prsty přejela po hladkých solných krystalech, než jsem jeden náhodně vytáhla. Když jsem dlaň naklonila ke světlu, pomalu se v něm kroutila černá, tenká stínová chapadla. Kdybych je uvolnila, mohla by mi poskytnout krytí při plížení na druhou stranu.

Nebo by mohla začít zabíjet všechno a všechny, co by jim stálo v cestě, včetně mě. Škoda, že mě nenapadl lepší plán.

Po tiché modlitbě k bohům, aby stíny nesnědly maso z mých kostí, jsem udeřila pěstí do krystalu, jak jsem to viděla u krejčího Dariena. Prásk. Stíny se vylily z krystalizované soli a pomalu se plazily po zemi, rozšiřovaly temnotu.

Zhluboka jsem se nadechla, zadržela dech a vrhla se do oblaku, oči přimhouřené proti černotě, která mě obklopovala. Bože, nic jsem neviděla.

Zeď.

Přiložila jsem k ní dlaň a nechala se vést podél drsného kamene, záhybů malty a skvrn mechu. Dřevo. Dřevo. Dřevo. Pak zase drsný kámen, až…

Vyklouzla jsem za roh a ven ze stínů, nervózně se ohlédla přes rameno na strážného a klopýtla zpět do temnoty. Neviděl mě.

Tiše jsem vydechla úlevou a opatrně pokračovala dál, botami šlapala po sněhu podél spodní části zdi. Kde to bylo? Někde pod tím sněhem to muselo být…

Bum.

Zastavila jsem se a znovu šlápla.

Bum.

Boty se zabořily do sněhu a odhrnuly ho, až se pod nimi objevil poklop. Když mi bylo asi jedenáct, stavitelé ho přidali, aby mohli rychleji dopravit podpal a dřevo do místností strážných a vězeňských dozorců. Nebo možná proto, že několik strážných přišlo o život, když se snažili donést dřevo po úzkých kamenných schodech, kde uklouzli na vlhkém kameni a rozbili si hlavu nebo zlomili vaz.

Opatrně jsem odstranila řetězy, které poklop zajišťovaly, a zvedla ho. Spustila jsem se šikmou skluzavkou a dávala pozor, abych za sebou zavřela dřevěnou krytku tak, aby šla znovu snadno otevřít. Kámen mi při sestupu do skladovací místnosti odíral plášť a vzduch v podzemí byl zatuchlý vlhkostí, potem a výkaly hlodavců. Z hromady rozpůlených dubových polen, na která jsem dopadla, vyskočila krysa a utíkala do temného koutu, zatímco jsem sjížděla po pohybujících se kusech dřeva. Zatím to šlo dobře.

Vyklouzla jsem z místnosti a zkontrolovala slabě osvětlenou chodbu, kde některé lampy kvůli nedostatku oleje už jen poblikávaly.

Přesně jak jsem si myslela – prázdno.

Všichni muži, chlapci i některé ženy se připravovali na obléhání, takže nikdo nehlídal vězně zavřené za tlustými ocelovými mřížemi. Kde byla?

Navzdory tichu jsem se neodvážila zavolat její jméno. Místo toho jsem spěchala od jedné cely ke druhé. Prázdná. Prázdná. Sud. Prázdná. Naskládané bedny. Prázdná…

„Galantie,“ zachraptěl ženský hlas.

Ze zvuku vlastního jména mi naskočila husí kůže a oči mi sklouzly k cele na konci chodby. „Marlo.“

Raději by měla mít odpovědi na otázky týkající se mé minulosti, když jsem kvůli ní podstupovala takové riziko. Vzhledem k současné situaci lord Brisden pravděpodobně neměl mnoho spojenců, kterým by mě mohl nabídnout, a žádná odměna by nestačila na to, aby přehlédl mou zradu.

Prošla jsem chodbou, ale čím více jsem se blížila k cele a k ženě s propadlými tvářemi, která na mě mrkala skrz hustě spletené mříže, tím váhavěji jsem kráčela. Dlouhé černé vlasy měla místy vyškubané až na pleš a zbytek byl zcela slepený.

Přikrčila jsem se k ní a sáhla do brašny, odkud jsem vytáhla další krystal soli.

„Znáš mé jméno.“ Nejen to, ale čekala mě. To bylo slibné a prsty se mi lehce roztřásly, když jsem krystal soli natáhla k železnému zámku. „Řekni mi, že jsi viděla mou minulost. Řekni mi, že víš, kdo opravdu jsem.“

S úpěním se vyškrábala na kolena, tunika a černé kalhoty tvořily jen cáry odhalující řezy, modřiny a špínu. „Nikdo kromě tebe nemůže vědět, kdo opravdu jsi.“

To… nebyla odpověď, v kterou jsem doufala. „Ale viděla jsi mou minulost?“

„Celé měsíce jsem neviděla nic jiného, až do…“ Slova přerušil vlhký kašel, který způsoboval slyšitelné chrčení v hrudníku.

Bože, byla v hrozném stavu.

„Až do chvíle, kdy vidění přestala a dlouho se nevrátila. Teď vím proč. Byla jsi zajata a odvezena do Deepmarshe. Bohyně mi ukázala, jak ses vrátila poté, co jsi konečně našla svá křídla, přesně tak, jak doufala.“

Polkla jsem. „Kdo?“

„Tvá matka,“ řekla. „Osud Lilieth.“

Lilieth. Jméno, které jsem nikdy předtím neslyšela, ale přesto se mi vrylo hluboko do paměti a rezonovalo mi v kostech, až jsem se roztřásla. Lilieth, vyslovila jsem bezhlesně, pohybovala jazykem a ochutnávala její jméno. Lilieth.

Někde v podzemí zařinčel kov.

Nemohly jsme tu zůstat.

„Musíme tě dostat ven.“ Chtěla jsem odpovědi? Ano, ale ne za cenu našich životů. „Opevnění, věže, hradby… všude jsou lučištníci a pochodně osvětlují každý centimetr zdi. Jakmile vzlétneš, zastřelí tě. Mám plán, ale bude fungovat nejlíp, když se proměníš. Dokážeš to?“

„S tvou pomocí,“ řekla. „Stačí, když propleteme prsty.“

„Ještě lepší.“ Vrazila jsem prasklý krystal soli do zámku a přitiskla na něj dlaň. „Zátoka bude stačit, ušetří nám to lezení po útesech. Je to pořád dost dlouhá cesta, ale přinesla jsem…“

Chlad mi pronikl do dlaně a já zasyčela bolestí, když se z okrajů zámku zvedly stíny a snažily se uniknout. Přitiskla jsem na něj druhou ruku a vzlykala bolestí. Ještě že jsem díky Malyrovi byla s bolestí dobře obeznámená.

Nepouštěj se, Galantie!

Stíny se stále zvětšovaly, rozšiřovaly a svíjely, až se zámek s hlasitým cvaknutím otevřel.

Fungovalo to!

Odtrhla jsem spálenou ruku a otevřela skřípající dveře. Zírala jsem na černou skvrnu uprostřed dlaně, která připomínala kráter vyrytý do mé kůže. „Tady.“ Ignorovala jsem bolest, vytáhla z opasku pod pláštěm malou láhev kozího mléka a z brašny bochník kukuřičného chleba. „Sněz to. Budeš potřebovat sílu, abys doletěla do Deepmarshe.“

Marla mi chléb téměř vyrvala z prstů a nacpala si ho do úst, i když se už hroutila dopředu. To jí však nezabránilo spořádat ho vleže na boku, dokud ji znovu nezačal sužovat ještě silnější kašel.

„Musíš se teď proměnit ve své havrany.“ Klekla jsem si, držela jí hlavu, aby se nehýbala, a palcem druhé ruky otevřela láhev, abych jí mlékem pomohla zapít dráždivé drobky. „Brzy je napadne zkontrolovat žaláře a zjistí, že jsi pryč. Nikdo tě nesmí vidět potulovat se mezi zdmi Tidestonu. Abychom se dostaly do zátoky, napadlo mě…“

Vytáhla jsem velký pytel na brambory, který jsem měla přeložený přes opasek. Temné skvrny už mi z dlaně zmizely. „Vlez se svými havrany dovnitř a já tě odnesu. Předtím jsem se dívala z okna – zátoka je zatím téměř opuštěná, protože připravují hrad na útok z jihozápadu.“

Přikývla a natáhla ke mně ruku. „Pomoz mi a dám ti, pro co jsi přišla.“

Zamračila jsem se a provlékla prsty mezi jejími. Vzápětí se objevila vlna stínů, která se přetvořila v pět černých havranů. Tři z nich se téměř nehýbali, jeden tiše krákoral, jako by ho něco bolelo, a pátý se rozhlížel kolem sebe, dezorientovaný.

Chytila jsem je všechny do pytle, zavázala ho a opatrně si ho hodila přes rameno.

Tohle byl skvělý nápad.

Kapitola 5

Galantia

Současnost, pláž u Tidestonu

To byl ale pitomý nápad.

Ukázalo se, že havran zrovna neváží jako vrabec. A pět havranů? To byla pořádná zátěž. Než jsem se vyhrabala ven ze dřevěného skluzu, proběhla stíny a slezla po kluzkých skalách na pláž, přišlo mi, jako bych nesla pytel cihel.

„Přestaňte se vrtět,“ zamumlala jsem a sníh mi pod nohama křupal o písek, když jsem se blížila k zátoce, kde jedna z našich zakotvených lodí poskytne Marle úkryt. „Stačí, že mě bolí každý sval v těle po…“

„Stát!“ zakřičel strážný, který se najednou objevil za jedním z mohutných dřevěných sloupů mola, a vedle něj stál další. „Kdo je tam?“

Než jsem stačila z omráčených rtů vypravit slovo, druhý strážný přiblížil pochodeň, aby mi osvětlil tvář.

„To je jen lady Galantia.“

Pěst se mi sevřela kolem pytloviny. Ano, byla jsem to jen já. Bezcenná, nenápadná, naivní malá Galantia. Rozhodně jsem nebyla na cestě osvobodit uvězněnou Havranici.

„Co tady děláte, má paní?“ zeptal se strážný a nebezpečně přiblížil pochodeň k pytli, aby si ho mohl důkladně prohlédnout.

Zvedla jsem bradu. „To je moje věc.“

„Ne když lord Brisden nechal uzavřít celý Tidestone,“ řekl druhý strážný a pokynul směrem k mému rameni. „Co tam máte?“

Uplynulo příliš mnoho vteřin, než jsem stačila odpovědět: „Šaty, ve kterých jsem přijela, vyrobené z havraního peří. Matka se jimi cítí velmi uražena a požádala mě, abych je utopila v zátoce.“

Ten s pochodní jen zvedl obočí. „Poslala svou dceru, aby se jich zbavila uprostřed noci, místo služebné, která by je mohla snadno hodit do krbu?“

Na zátylku se mi objevila kapka potu a cítila jsem každý pohyb těch hloupých ptáků v pytli. Stačilo jedno zakrákání a bylo po nás. No, ona by možná mohla uletět, ale já bych byla v háji. Pokud bych se také neproměnila. Ale jak? Jak jsem to udělala?

Ó bože, tohle bylo hrozné.

Nabídla jsem jim úsměv. „Služky před útokem znovu čistí latríny,“ řekla jsem s povzdechem. „Kromě toho, tkanina ze stínů nehoří. Někteří říkají, že je chráněná jejich zlou magií. Pravděpodobně je nasáklá jejich černou krví.“

„Chápu.“ Strážný s pochodní se na mě ještě chvíli díval, pak se lehce uklonil. Ve chvíli, kdy se chystal vykročit, zaváhal a znovu se na mě podíval.

„Odpusťte, má paní, ale rád bych se podíval do pytle.“

Sevřelo se mi hrdlo. „Prosím?“

Vyměnil si pohled s druhým strážcem, pak se na mě usmál. „Nikdy jsem neviděl stínovou látku.“

„Já taky ne,“ přitakal druhý. „Slyšel jsem, že stačí jediný dotek a spálí člověku kůži.“

Ach, k čertu…

Panika mě zaplavila jako přílivová vlna a hrozila, že mě utopí pod svými drtivými vlnami. Co teď? Odmítnout otevřít pytel? To by jen vzbudilo jejich podezření. Otevřít pytel a pokusit se je přesvědčit, že rozcuchané peří uvnitř je jen součástí propracovaného designu šatů? Osvobodit Marlu a čelit následkům?

Šibenice na útesu, za nímž se rozprostírá moře. Na oprátce visí tělo zlatovlasé ženy, která se topí pod slanými vlnami.

Hlavou mi probleskla Askerova vize a uši mi zaplavil zvuk hlasitého tlukotu vlastního srdce. Co když jsem zpečetila svůj osud? Co když se nebudu moct jednoduše proměnit a skončím na šibenici? Vždyť mi trvalo devatenáct let, než se mi to poprvé podařilo…

Najednou se studeným nočním vzduchem ozval hlasitý zvuk rohu.

Útočili na Tidestone?

Už? Teď? Této noci?

Přijdu si pro tebe, šeptal Malyrův hlas mezi neustálým bušením srdce.

Tvář strážce v blikajícím světle pochodně zbledla, než si vyměnil vyděšený pohled s druhým. „To je svolávací signál.“

Roh zazněl znovu, hlasitěji a naléhavěji. Oba strážci se otočili a utíkali od pláže směrem k Tidestonu tak rychle, že za nimi znělo cinkání kovu o kov.

Na chvíli jsem strnula a v mrazivém vzduchu se mi z úst vyvalil bílý obláček zrádného úlevného dechu. „Malyr se sem možná dostal dřív, než jsem čekala.“

To znamenalo, že Marla mohla najít úkryt v jeho řadách, a tak jsem si pospíšila k mohutnému dřevěnému trupu zakotvené lodi.

Díky své výšce a poloze měsíce vrhala loď na pláž ještě temnější stíny, a tak jsem položila pytel na zem, aby z něj mohli havrani vyskočit a vyškrábat se ven.

Stíny se zmítaly a přetvářely se v Marlu.

Zakopla o jeden z dřevěných sloupků a chytila se ho, aby neupadla. „Nemáme moc času.“

„Dost na to, abys mi řekla, kdo jsem,“ opáčila jsem. „Všichni z Tidestonu byli povoláni na vnitřní nádvoří. Prosím, řekni mi, co jsi viděla.“

Přikývla a otočila se, až se zády opřela o tyč. Světlo odrážející se od sněhu za námi jí slabě osvětlilo oči. „Tvá matka, tvá skutečná matka, pracovala v…“

„V Tidestonu, to už vím,“ přerušila jsem ji a nervózně přešlapovala z nohy na nohu, zatímco jsem hodila pytel do vody a pevněji se zabalila do pláště. „Prodala mě lady Brisdenové za pytel mincí.“

Marla zavrtěla hlavou a ani tma nedokázala zakrýt nedůvěru, která se jí zračila ve vráskách na čele. „Ne, dítě. Neprodala tě za mince.“

Vyschlo mi v ústech. „Cože? Ale… Lady Brisdenová…“

„V den, kdy ses narodila, se nad našimi královstvími již vznášela hrozba války. Havrani byli proklínáni, odmítáni v hospodách, a dokonce napadáni prostým lidem po celé Dranadě,“ řekla. „Lilieth byla Osud, stejně jako můj milovaný Asker, obdařená schopností nahlížet do budoucnosti. Měla jsi jen den, když jí bohyně ukázala tvou smrt.“

Tváře mi ztuhly. „Moji smrt?“

Když její dcera zemřela…

„Asker mi to řekl. Je mi líto tvé ztráty,“ řekla jsem. „Ale stále tomu nerozumím. Proč mě dala pryč?“

Ale to nedávalo smysl. „Proč Valtarisu?“

Co to mělo znamenat?

Láska.

Neprodala mě.

Neopustila mě.

Nebyla jsem nechtěná.

„Nikdy.“

„My?“