Liv Zander, Na křídlech zrady

Série Havraní dvůr – kniha 1.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Feathers so Vicious

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Front cover design by www.trifbookdesign.com

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2023 Liv Zander

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-57-7

Print: ISBN 978-80-53012-58-4

Anotace

Světový bestseller a totální hit Instagramu i Tik-Toku přichází! Román Na křídlech zrady míchá temnou romantiku a bezohledné intriky tak neodolatelně, že nastavuje nový standard žánru dark fantasy romance. Originální svět, drsné, morálně pochybné postavy a šokující zvraty vás donutí číst až do poslední stránky. Dvoudílný příběh o dvou morálně zkažených havraních měničích, mladé ženě v pasti jejich stínů, a o tom, co znamená šťastný konec. Tento svět je plný temných prvků, násilí a témat, která mohou čtenáře znepokojit. Co tato kniha neobsahuje, je hrdina – protože padouši to umí lépe. A dva to umí lépe než jeden…

Záludnější než válka… jsou bitvy v srdci.

Ve stínech mezi větvemi plánujeme, sledujeme, a bojujeme za království, co bylo zapomenuto.

Dokud ji neroztrháme drápy, naši zajatkyni, pěšáka, naši hračku.

Je nevinná, křehká, bezmocná, ale její krev je hříšná, provinilá…

Nazývá nás zvířaty, hříšnými, zlými, zákeřnými, krutými.

A víme, že to všechno jsme, a ještě víc.

Jeden z nás jí poskytne útočiště pod svými křídly, šeptá přísliby rozkoše, a hledá vykoupení.

Druhý ji touží roztříštit na kousky, šeptá přísliby bolesti, a touží po pomstě.

Chycena mezi našimi pery, snáší naše šílené touhy, naše tajemství, naše lži, naše zvrácené plány.

Podvolí se temnotě, nebo bude bojovat za prchavý osud?

Vítej na Havraním dvoře, bílá holubičko.

na křídlech Zrady

Havraní dvůr – 1

Liv Zander

Feathers so Vicious

Court of Ravens

Book 1

Pro každou dívku, která dokáže milovat padoucha – pokud je pohledný, pořádně vybavený a umí hezky škemrat.

„Jedná se o temnou fantasy romanci, která obsahuje situace, jež mohou být některým čtenářům nepříjemné. Na vašem duševním zdraví záleží!

Liv Zander

Kapitola 1

Galantia

Než začneme.

Náš tým pro vás připravil playlist písniček, které nás inspirovaly při tvorbě knihy. Pusťte si ho na Spotify přes odkaz na konci knihy, taktéž tam najdete výslovnost irských jmen a bonusovou kapitolu k tomuto příběhu. Nenechte si ji ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Minulost, Tidestone

Svého prvního Havrana jsem zabila v den, kdy bratr zemřel v kolébce.

Toho rána se z matčiných komnat podél balkonu vnitřní svatyně ozývalo pronikavé sténání. Neslo se dveřmi až do mého pokoje, po celou noc, až se mi svíral žaludek. Jak dlouho ještě bude rodit? Bude mít bratříček moje vlasy, světlé jako drcený oves ve spíži?

„Galantie…“ Risa, má chůva, se napřímila v bledě zelených šatech a strčila si pramen hnědých vlasů protkaných šedinami zpátky pod čepec. Věčně ji štvaly mé zbloudilé myšlenky. „Proč náš dobrý král Barat – kéž jeho i Dranadu bohové chrání – před lety vyhlásil válku královskému rodu Khysalů a zaútočil na město Valtaris?“

„Protože mu král Havranů, Omaniel z rodu Khysalů, před mnoha lety unesl lidskou snoubenku.“ Pohlédla jsem na obraz provinilce v knize přede mnou. Dlouhé černé vlasy měl spletené dozadu a na náprsním plátu mu zářil vyrytý znak rodu – havrana usazeného na lebce. „Donutil ji, aby si ho vzala kvůli…“ Oči mi sklouzly ke dveřím. Křičela snad matka? „…politickým ziskům.“

Jemné zakašlání mě vrátilo do reality. „Jakým politickým ziskům?“

„Území.“ Při každém spěšném kroku za dubovými dveřmi, při každém šumu tlumených hlasů jsem napínala uši. Narodil se už můj bratr? „Nebo pevnosti.“

„Galantie…“

Páteř se mi napřímila, ale oči zůstaly stále neposlušně upřené na dveře. „Možná armády.“

„Nebo možná všechno z toho,“ Risa si povzdechla tak, jak to často dělávala, když jsem projevila příliš nadšení, což bylo stejně riskantní jako běh. „Galantie, mohla bys…“

„Jak dlouho ještě? Můžu už matku navštívit?“ Nohy mě brněly, jako by se mi chtělo běžet. „Myslíš, že už je miminko tady? Myslíš, že je to chlapec, jak říkají léčitelé?“

„Pokud jsou bohové milosrdní, měl by v té zaprášené kolébce konečně ležet dědic.“

Risa otočila stránku v knize a potřásla hlavou. Na čele se jí objevily hluboké vrásky. „Tvůj otec, lord, potřebuje následníka a spojence víc než kdykoliv předtím. Jen to zabrání těm Havranům v dalším povstání.“

Venku se rozlehl výkřik.

Vysoký. Bublavý.

„Je tady!“ Vyskočila jsem na nohy a rozběhla se ke dveřím. Sukně zelených šatů se za mnou rozvířily. „Můj bratr je tady!“

Zvedla jsem závoru a pootevřela dveře natolik, abych se protáhla ven na balkon. Nohy mi podkluzovaly na kachlích zvlhlých mlhou, ale nenechala jsem se zastavit.

„Galantie!“ volala za mnou Risa. „Okamžitě se vrať! Matka ti zapověděla běhat!“

Ale jak by se na mě mohla zlobit v takový den? Spěchala jsem podél vyřezávaného kamenného zábradlí a sloupů podpírajících střechu. Následovala jsem nářek novorozeného bratra. Jen chlapec by mohl křičet tak hlasitě! Budoucí lord rodu Brisdenů.

Ale čím blíž jsem byla matčiným komnatám, tím slaběji jeho pláč zněl. Když jsem stála před zdobenými dřevěnými dveřmi, zavládlo ticho.

Ticho, které stahovalo útroby.

Proč působilo tak nehybně?

Chtěla jsem sevřít kliku, ale ruka se mi nezvedla. Co když můj bratr dopadl jako sestřička? Risa mi říkala, že po mě matka ztratila ještě dvě děti. Kolik jich bylo předtím, to jsem nevěděla. Dost na to, aby ji otec zapudil. Jednou jí to vyčetl a ona se tehdy rozplakala.

Přes bodavou bolest v břiše jsem zatlačila na kliku. Těžké dveře skřípaly na železných pantech, ale jen do chvíle, než jsem se protáhla dovnitř a zavřela je za sebou. Co to bylo za pach?

Nos mi ovanula podivně sladká vůně. Jinak byl vzduch v matčiných komnatách těžký a vydýchaný. Komorné pobíhaly po místnosti, měnily prostěradla, drhly krvavé skvrny z podlahy, ždímaly hadry nad lavorem na stoličce vedle matčiny postele.

Zatajila jsem dech.

Seděla tam. Zlaté vlasy na spáncích se jí kroutily a lepily k orosenému čelu. Rty jí zdobil úsměv větší než kdy dřív a rozmetal všechny mé obavy. Se září v očích shlížela na děťátko v náruči. Pohupovala ho, konejšila, kolébala v zavinutém vlněném plédu.

Na lehkých nohách jsem přistoupila k posteli. Jak krásná v tu chvíli byla. Jak šťastná.

„Matko,“ řekla jsem tiše, když jsem se zastavila u okraje postele. Těžký zelený závěs byl úplně odhrnutý, aby služebné mohly načechrat polštáře a vyklepat peřiny. „Je ti dobře?“

„Pššš…“ umlčela mě, když se dítě poškrábalo na nose, a jednou rukou houpala to zarudlé stvoření, zatímco druhou ho jemně hladila prstem po rozcuchaných hnědých vláskách. Otcovy vlasy. „Jsi to jediné, za co jsem se kdy modlila.“

Sevřel se mi žaludek. Možná jsem měla hlad.

„Takže je to kluk?“

Žádná odpověď. Nejspíš mě neslyšela.

Přistoupila jsem blíž k posteli, odkašlala si a trochu se naklonila, aby mě viděla: „Mám bratra?“

Matka dál zírala na dítě, zatímco místnost se kolem mě nějak rozmazávala. Proč mě neslyšela? Neviděla mě? Vždyť jsem stála přímo před ní!

„Matko?“

„Ano, je to chlapec, milostivá paní,“ řekla jedna ze služebných, která klečela vedle mě a drhla podlahu popelem, i když ke mně zamračeně vzhlédla. „Už jsme poslali zprávu vašemu otci. Ach, tři dny budou zvonit na zvony v kapli.“

„Tři dny…“

Tak malý, můj bratr, a přitom tak důležitý. Kolik dní přikázal otec zvonům zvonit, když mě našel v kolébce? Jeden? Dva?

„Je tak krásný,“ řekla jsem, i když to byla lež. Hlavu měl podivně tvarovanou a obličej pokrytý bílými šupinkami. Ale neodvážila jsem se to říct. „Můžu se ho dotknout?“

Matka na to nic neřekla.

Dál bratra objímala, jemně se pohupovala ze strany na stranu a broukala si melodii, kterou jsem z jejích úst nikdy neslyšela. „Modlila jsem se za tebe,“ šeptala něžně mezi tóny. „Jsi tak dokonalý.“ Další broukání. „Miluju tě.“

Čím déle mu tyhle věci – věci, které mně nikdy neřekla – vyprávěla, tím víc mě brněly nohy. Jako by se chtěly znovu rozběhnout. Ale kam? Po pokoji? Ne, matka by mi vynadala. Ale… kdyby mi hubovala, nedívala by se na mě? Neviděla by mě? Odvrátila jsem se…

…a narazila přímo do stoličky.

Ta se převrátila a lavor s hlasitým řinčením spadl na zem. Po podlaze se rozprskla krvavá voda a služebné se za křiku a pištění rozprchly pryč. Bratr trhnutím vyhodil malé ruce do vzduchu. Následoval jeho ohlušující výkřik.

„Podívej, co jsi provedla!“ Matka do mě konečně zabodla rozzlobený pohled a pak se podívala na něco za mnou. „Co tady dělá? Ať mi zmizí z očí.“

Srdce mi pukalo: „Ale já jsem nechtěla bratříčka vyděsit…“

„Tiše, dítě!“ Risa mě náhle vzala za ruku, otočila a vyvedla mě ze dveří. „Dáme lady Brisdenové čas, aby si odpočinula, zatímco se podíváme na sad, ano? Maisy ti může uvařit jablka, rozmačkat je a podávat s medem, přesně tak, jak je máš ráda.“

Tváře mě brněly a oči pálily, až se všechno rozmazalo. „Já nechci hloupá jablka!“

„Galantie…“ Risa si přede mnou na balkoně dřepla, sevřela mi obličej dlaněmi a palci přejela po očích. „Neplač, Galantie. Nikdy neplač. No tak, buď hodná holka a dýchej. Nadechni se a vydechni, přesně jak jsem tě to učila.“

Zaťala jsem zuby.

Nechtěla jsem být klidná!

Ale kdybych se nepodřídila, mohla by se o tom matka dozvědět, nazvat mě problémovou a poslat do pokoje bez Risy. Nechtěla jsem být bez Risy. Nechtěla jsem být úplně sama.

Nádech. Neplač, Galantie.

Výdech. Neplač, Galantie.

„To je moje hodná holčička,“ řekla chůva s úsměvem, narovnala se a vzala mě za ruku. „Už je to lepší?“

„Trochu.“ Zamrkala jsem, zahnala slzy a přinutila plíce k rovnoměrnému rytmu, přesně jak mě to naučila. „Vezmeš mě ještě do sadu? Za hradby? Prosím?“

„Pro tentokrát, a jen na chvíli. Pojď.“

Vedla mě podél balkonu. Když jsme sestupovaly po schodech, rozezněl se jeden ze zvonů kaple. Než jsme dorazily do vnitřní svatyně, rozezněly se oba zvony, až mě bolely uši.

„Je to tak hlasité.“ Když čeledíni a strážní radostně tleskali, pevněji jsem chůvě sevřela ruku. „Zvonily zvony, když jsem se narodila?“

„Tvůj otec tu nebyl v den, kdy jsi přišla na svět. Sháněl vazaly pro krále Barata, než se vrátil domů za malou lady.“

„Přikázal tedy zvonům, aby zvonily? Když konečně dorazil a uviděl mě?“

Rty se jí zúžily, až nakonec zavrtěla hlavou: „Žádné zvony.“

Žádné zvony…

To mravenčení ve tváři bylo zpátky, plížilo se mi k očím, k uším, k ústům, svědilo mě, až se mi rty samy od sebe roztáhly: „Jásají nad mým bratrem, jako by to byl sám princ. Je ošklivý.“

„Galantie!“ okřikla mě Risa. „Jak můžeš říct takovou hroznou věc? A o svém vlastním bratrovi?“

Vláčela jsem se po chodníku z drcených mušlí, když jsme míjely západní zeď. V psích boudách bylo ticho od chvíle, kdy otec odešel na lov. „Je mi to líto. Nevím, proč jsem to řekla.“

Odjakživa jsem si přála bratra nebo sestru. Někoho, s kým bych si mohla hrát na honěnou, na schovávanou, číst si knížky. Cokoliv, čím bych si ukrátila nudné hodiny, kdy jsem nesměla běhat, jezdit na koni… nebo si dokonce hrát s dětmi služebnictva.

Vždycky jsem měla jen Risu.

Za špatných bouřek mi dovolila, abych šla k ní do postele. Někdy mě dokonce schovala pod šaty a vzala na pláž, kde mě celé hodiny nechala hrát si s vlnami.

Při těch vzpomínkách se mi rozbušilo srdce. Přesto jsem se nikdy necítila úplně naplněná. Vždycky jsem se cítila trochu… prázdná.

Risa se zastavila a otočila se ke mně, úzké rty se pomalu zvedly do jemného úsměvu. „Než půjdeš dnes večer spát, požádáš bohy o odpuštění.“

„Požádám,“ přisvědčila jsem a uši mi zalehly při zlověstném zavytí, podobné tomu, když vítr prořízl mezery ve skalách, kde hnízdili rackové, „slibuju.“

„Dobře,“ řekla, „není slušné o tom mluvit.“

Pak řekla ještě něco, ale její hlas zanikl pod dalším zavytím vycházejícím z černé mezery ve dveřích vedle nás. Vzduchem se nesl nepříjemný zápach. Jako psí trus z boudy smíšený se zápachem vnitřností, kterými je otec krmil po lovu.

Žaláře…

Sevřel se mi žaludek. Můj hrudník se však zvědavě zvedl. To se mi občas stávalo, když jsem kolem toho místa procházela. Možná kvůli zvukům, které se ozývaly zevnitř? Slyšela jsem je přes kameny, když jsem se někdy plížila pryč. Sténání. Vrčení. Pláč.

„Co je, dítě?“ Risa mě zatahala za paži, a když jsem klopýtla jen o krok dopředu, sledovala očima můj pohled. „Nikdy tam nechoď! Slyšíš mě, Galantie?“

Stále jsem zírala na škvíru zející tmy. „Co je tam? Zloději?“

„Řeknu ti, co tam je,“ zašeptala a s rozechvělým odhodláním se mi upřeně dívala do očí, „krysy!“ Když jsem nadskočila, zasmála se a pak mě pobídla kupředu. „Krysy velké jako kukuřičné klasy ve spíži!“

Následovala jsem Risu západní branou a ohlížela se přes rameno, kdykoliv se nedívala. Tohle jsem slyšela? Pískání krys a šoupání malých drápků po skále?

„Krysy nejsou tak velké,“ podotkla jsem. Vzhlédla jsem k ponuré obloze a zachytila závan slaného vánku, který se nesl mezi hradbami. Vlny se tříštily o nedaleké útesy, na nichž seděl Tidestone, a šuměly za chechtání šedého racka, který po větru plachtil k hlubokému, širému moři.

Při tom pohledu jsem se zhluboka nadechla. „Kam myslíš, že letí?“

Risa se náhle zastavila. „Ale ne, přišly jsme pozdě, Galantie.“

Mávla rukou k cestě, která vedla přes louky rozprostírající se před Tidestonem, poseté polními balvany velkými jako moje hlava. Jabloně rostly jako vojáci stojící dokonale v řadě po jedné straně cesty – všechny byly otrhané.

Ukázala jsem na osamělý vůz, který stál u kraje a ve kterém stály pletené košíky naplněné červenými a žlutými jablky: „A co tyhle?“

„To nebyl náš pot, který je ze stromů setřásl.“

„Ale stromy rostou na pozemcích mého otce.“ Pustila jsem Risinu ruku, vylezla na vůz a z košíku s jablky zvedla prázdný pytel od obilí. „Potřebujeme jen jeden. Nikomu nebudou chybět.“

„Chyťte ho!“ Křik linoucí se zpoza brány mě přiměl nadskočit. „Nenechte zajatce utéct!“

Srdce mi tlouklo v hrudi, když se můj pohled zastavil na vysokém, starším chlapci, který se plížil kolem sudů. Rozběhl se po cestě. Dlouhé černé vlasy měl zacuchané a špinavé, kalhoty roztrhané. Nohy plné zelených modřin z nich vyčuhovaly jako tenké kůly z křehkého dřeva. Zoufale se ohlížel, jako by ho pronásledoval vlk. Kde se tu vzal?

Během mrknutí oka se kolem jeho vratkých nohou, hubených paží a propadlých tváří obtočily úponky černých stínů. Bosá noha se mu zachytila o jeden z polních kamenů a strhla ho k zemi.

Avšak na zem nikdy nedopadl.

Místo toho se rozprskl v hejno jednoho, dvou… pěti havranů!

Ptáci s černým peřím mávali křídly, skřípavě krákali, ale od země se nikdy neodlepili.

Jako by měli zlomená křídla. Všichni se zmítali a potáceli po cestě, aniž by vzlétli.

S přívalem černého peří, které tančilo ve větru, se ptáci zase spojili a chlapec běžel dál. Spadl. Znovu se zvedl a běžel.

Prsty mi znecitlivěly.

Havran?!

Nic jiného než černokněžníci a čarodějnice s magií černou jako jejich peří, říkával vždycky otec, a s krví jako smolou ve zkažených srdcích. Byly to zbloudilé bytosti. Ničemné. Zkažené. Odporné.

„Nenechte Havrana utéct!“ zakřičel jeden ze strážců. „Chyťte ho!“

Svaly se mi napjaly. Ano, museli jsme ho chytit! Jako by mi končetinami projel chlad. Prsty se mi sevřely kolem pleteného okraje košíku s jablky. Podívala jsem se na chlapce a pak jsem košík vší silou vyklopila.

Desítky jablek se skutálely na zem. Na jedno z nich šlápl, čímž ztratil balanc. Máchal rukama jako neschopnými křídly, klopýtal a padal.

Prásk.

Hlavou narazil na polní kámen a tvář se mu zvrátila do strany. Zcuchané vlasy mu odhalily znaménko, které měl přímo pod ušním lalůčkem. Bylo černé a kulaté.

Chlapec na mě bez mrknutí oka zíral. Díval se na mě i ve chvíli, kdy rozbitý kámen pod jeho obličejem zaplavila krev a vytvořila kolem bledých rysů dokonalý kruh.

Nebyla černá, jak říkal otec.

Karmínová.

„Co se tu děje?“ otcův hluboký baryton rezonoval prostorem do dusotu kopyt jeho hřebce, než koně zastavil. Sesedl a nejprve vrhl své oříškové oči – které jsem po něm zdědila – na mrtvého chlapce, než se konečně podíval na mě. „Tvoje matka se zblázní, jestli se dozví, že jsi opustila hradby.“ Ještě jednou se podíval na chlapce. „Co se tu stalo?“

Další strážný sklonil hlavu a pomalu přistoupil k otci. „Princ utekl pomocí té své… zlé magie.“

Princ?

Podívala jsem se na chlapce. Nevypadal jako princ. Princové byli krásní, galantní a silní. Tenhle chlapec byl špinavý, hubený a mrtvý.

„Zatímco ostatní se postarali o zklidnění rozruchu v celách, pronásledoval jsem prince, ale…“ Strážný se na mě podíval. „…to lady Galantia ho nadobro zastavila, nebo to tak alespoň vypadá.“

„Hmm, to je dobře. Tenhle byl ve zlomení té zatracené kletby Valtarisu stejně k ničemu.“ Otec scénu znovu zhodnotil očima. Slunce se mu odráželo od amuletu s bílým krystalem, ale když se zaměřil na mě, mírně zněžněl. „Je pravda, co mi říká strážný? Přivedla jsi toho Havrana ke spravedlnosti?“

Polkla jsem knedlík v krku, protože otec se mnou mluvil jen zřídka, pokud jsem ho nepotěšila, a to se prakticky nikdy nestávalo. „A-a-ano, můj pane…“

„Můj pane!“ Léčitel Targen vyběhl z brány a spěchal k otci, tenké prameny bílých vlasů mu na kropenaté hlavě vlály všemi směry stejně jako vítr škubal jeho hnědým rouchem. „Můj pane, přináším… bohové mi odpusťte, co vám musím říct.“

Otec se svém hnědém koženém loveckém oděvu narovnal. Na kratičký okamžik sevřel čelisti. „Přinášíš zprávy o mém prvorozeném synovi?“

„Můj pane.“ Targen sklonil hlavu a naklonil se blíž k otci, aby zašeptal: „Váš syn žil jen krátce, v jednu chvíli vypadal spokojeně, ale vzápětí jeho dech vyprchal do ticha… stejně jako u těch ostatních.“

Svaly se mi napjaly, když jsem viděla, jak se otci nejprve třesou ruce a pak se mu sevřely v pěst podél boků. Znamenalo to, že můj bratr zemřel? Stejně jako všichni ostatní přede mnou a po mně?

Otec se dlouhé okamžiky díval směrem ke zvonici kaple, než obrátil pozornost zpátky ke mně. Rozevřel dlaň a položil mi ji na hlavu. Byl to prostý dotek, ale srdce mi při něm zaplesalo.

Odešel a křikl na stráže: „Jestli se někdo zeptá, proč dnes Tidestone zvonil, ať ví, že to bylo proto, že moje silná, poslušná dcera, lady Galantia, zabila špinavého Havrana.“

Po tváři se mi skutálela jediná slza, a pak další. Ztěžkla mi hruď, jako by se mi všechny shromáždily v srdci. Poprvé jsem se cítila plná. Poprvé jsem se cítila milovaná.

Kapitola 2

Galantia

Současnost, cesta do Ammarettu

„Malíř ho nejspíš dvojnásob zkrášlil.“ Záda mě bolela z příliš dlouhého sezení v kočáře, a tak jsem zvedla podobiznu prince Domrena ve zlatém rámu. „Což znamená, že je ve skutečnosti jen z poloviny tak hezký jako ten osel ve stáji. Doslova. Má dost protáhlý obličej.“

„Galantie!“ ozvala se Risa ostře z místa naproti mně, kde seděla vedle matky. „Nesluší se, aby dáma takhle špatně mluvila o jakémkoliv muži. A už vůbec, když je to princ!“ Výtce však chybělo přesvědčení.

Nebyl to jakýkoliv muž.

Dokonce ani obyčejný princ.

Byl to můj snoubenec.

„Ale prosím tě, jen si zkouším budoucí roli.“ Odhodila jsem podobiznu a založila si ruce pod tím směšným hnízdem sepnutých bledých kadeří, které jsem musela nosit. Trýznivost účesu se vyrovnala jen škrtícím šatům z těžkého brokátu. „Když žena nemůže o svém muži mluvit špatně, jaké radosti jí pak v manželství zbývají?“

Risa si povzdechla tak, jak to dělala denně posledních deset let. V průběhu let začala svou frustraci vůči mně vplétat do toho, co právě pletla. Další šála v barvě našeho domu, soudě podle bledě zelené vlny, kterou vytáhla z proutěného košíku na podlaze. Položila ji vedle sebe na zlatý sametový přehoz.

Vstala jsem, sehnula se, popadla z košíku pletací jehlice a natáhla je k jejím ztuhlým prstům, než jsem se znovu posadila. Tichá omluva za každou opovržlivou poznámku, kterou jsem za poslední dva týdny na této cestě pronesla. A za poznámky, které ještě přijdou. Nemohla jsem si pomoct.

Matka mě častovala výrazy jako hádavá, tvrdohlavá nebo ještě horšími pokaždé, když musela v mé přítomnosti strávit víc než deset minut. To, že byla nucena tak dlouho snášet mou společnost v kočáře, její příkré hodnocení mé osoby nijak nezlepšilo. Rozhodně snížilo mé ambice dokázat jí opak. Chudák Risa byla jako mezi dvěma mlýnskými kameny.

„Zkažená…“ Matka dál zírala na pole hnědě a zeleně zbarvených stébel pšenice, což nebyla žádná novinka. Takže to slovo bylo spíš dalším hodnocením protivné dcery. „Spojení rodu Brisdenů s korunou je ctí stejně jako požehnáním, a to i pro rozmazlenou bytost, jako jsi ty.“

Hrdlo se mi sevřelo.

Rozmazlená…

Ach ano, lady Brisdenová mi vždycky rychle dala všechno, o co jsem nikdy nežádala, a nic z toho, co jsem tak zoufale chtěla. Její objetí bylo v těsných hedvábných korzetech. Pohlazení se skrývalo v bohaté látce mých šatů. Polibek v zeleném drahokamu zasazeném ve zlatém pouzdře, který mi spočíval na hrudníku.

„Rozmazlená na tvůj rozkaz, matko,“ řekla jsem. „Jistě nebudeš dceři vyčítat špatná rozhodnutí rodičů, pokud jde o její výchovu?“

„Vždycky odpovídáš tak mazaně,“ zúžila oči ve vzácném projevu emocí, který na její tváři působil naprosto nepatřičně. „Měla jsem Rise dovolovat, aby tě vzala řemenem po zadku.“

Posunula jsem se, dech se mi nějak zrychlil při náhlé představě, jak mě do zadku udeří kůže pásku. Jakou bolest by to způsobilo? Palčivé bodnutí? Nebo spíš rozšiřující se chlad? To jsem nevěděla.

Bolest mi byla cizí.

„Možná jsi měla,“ vyzvala jsem ji, jako bych se chystala před Risou nadzvednout sukně, přestože jsem byla o hlavu vyšší než stará žena. „Proč jsi to neudělala?“

V hrudi mi cosi neklidně vířilo, zatímco jsem čekala na odpověď. Na poznámku o drzosti, mravokárství, neposlušnosti. Cokoliv! Co třeba to, že nemám penis? Nad tím už měsíce nelamentovala.

Matka jen sevřela rty.

Chladná. Odtažitá. Tichá.

Jaké… zklamání.

Dívala jsem se na ženu, která mě porodila – s vypětím všech sil, pokud se dá věřit Risiným slovům. Ponurý kousek světla, který se zachytil na matčině perlami zdobeném copu, jen zdůraznil šedivějící vlasy. Způsob, jakým sevřela čelisti, zkreslil královské rysy. Horší bylo, jak mi stále připadala krásná, s přirozeným půvabem, který jí kdysi musela závidět veškerá šlechta.

Když už zdánlivě nebylo o čem polemizovat, odhrnula jsem si z tváře kadeře. Ty nenáviděné natáčky, které mi Risa vpletla do vlasů, držely stejné perleťové sponky, jaké nosila matka. Neobtěžovala se je komentovat. Nejspíš je ani neviděla, protože by to vyžadovalo, aby se na mě podívala. Mohla jsem se jich klidně zbavit.

Stáhla jsem si jednu z vlasů a hodila ji na přehoz. Proč jsem si je vůbec vybrala? I když matka perly milovala, nikdy se na pozadí mých alabastrových vlasů opravdu nevyjímaly.

„Ale souhlasím,“ řekla jsem po nekonečné chvíli nepříjemného ticha. „Tohle zasnoubení je požehnání. Tedy pro korunu.“

Koneckonců Tidestone zůstával poslední pevností mezi nelítostnou pomstou Havranů a hlavním městem Dranady, Ammarettem. Zatímco někteří lidští lordi přísahali věrnost uzurpátorovi, který nyní vedl černovlasé černokněžníky a čarodějky, otec zůstával neochvějný v odrážení jejich útoků. Jak lépe zajistit věrnost lorda Brisdena králi Baratovi než spojením rodů?

„Měla bys otci děkovat za to, že ten sňatek domluvil, a za všechno, co ti dal.“ Matka mávla rukou nad zdobeným interiérem našeho kočáru. Nejspíš to byla připomínka všech vymožeností, které mi byly dopřány místo něčeho tak prostého, jako je vlídné slovo z úst rodičů. „Opravdu, Galantie, pro tvé rozčarování tu není místo.“

„Rozčarování?“

Potlačila jsem smích a přejela rukou po jemných zlatých nitkách, které zdobily moje slonovinově zbarvené šaty. Každý steh byl pečlivě umístěn tak, aby vynikla hodnota mého lůna. Když už nic jiného, tak jsem se těšila na život daleko od otcova tichého zklamání a matčina hlasitého opovržení.

Nemluvě o dusivých zákazech a nesmyslných pravidlech, které mě po léta obalovaly, jako bych byla z porcelánu.

Neutíkej, Galantie.

Neplač, Galantie.

Nechoď ven v dešti, Galantie.

Nedotýkej se nože, Galantie.

Na někoho, kdo pro mě vždycky nacházel jen opovržení, byla lady Brisdenová až nezdravě posedlá bezpečím. Někdy jsem si říkala, že mi tak jen dává najevo, že mě miluje. Nakonec jsem ale došla k závěru, že to nebyla ani tak touha udržet mě naživu jako spíš skutečnost, že jen nechtěla přihlížet smrti dalšího dítěte.

„Mýlíš se ve mně, matko.“ Otevřela jsem jedno ze skel na okně. Přede mnou se rozprostírala černá spálená pole, která jsme míjeli rychlým klusem. „S tím výběrem jsem docela spokojená.“

Měla jsem si vzít jediného žijícího syna krále Barata, dědice trůnu Dranadského království. To, že byl na pohled přitažlivý asi jako dušené skopové, mě nezajímalo. Možná bylo zapotřebí odpudivého prince, abych se cítila žádoucí. Zbožňovaná. Milovaná.

Aspoň jednou v životě.

Na poli přede mnou klečela ve zčernalém blátě žena. Bílý čepec měla umazaný a obnošené šaty se rozpadaly ve švech. Ani jednou se nepodívala směrem k našemu kočáru. Celou svou pozornost věnovala obdělávání půdy, zatímco dítě plátnem přivázané na zádech naříkalo.

„Proč spálili všechna pole?“ zeptala jsem se.

„Rostlinné vši, hniloba brambor, červi, roje cvrčků.“ Risa zavrtěla hlavou a vyleštěné jehlice o sebe v rychlém sledu zacinkaly. „Jediný způsob, jak se farmáři těch škůdců mohou zbavit, je oheň.“

Škůdci, které Havrani rozšířili po celé zemi, zanechali otcovy poddané o hladu a armádu na polovičních přídělech. Nedávno jsem zaslechla, jak jedna kuchařka vypráví druhé, že jejich hejna zatemnila oblohu a zničila naši úrodu.

Spánky mě bolely při každém pronikavém vzlyku, když jsme míjeli ženu s dítětem. Cesta byla po několikadenním dešti tak hluboce rozbrázděná, že se kočár otřásal. „Je to zvláštní, nemyslíš? Že Havrani už několik měsíců obléhají hrad Deepmarsh a pevnost Hanneling, ale nikdy nezaútočili na Tidestone?“

„To ten mořský vítr, který se prohání podél našich útesů,“ řekla Risa. Prošedivělé vlasy měla jako vždy přísně sepnuté pod bavlněným čepcem. „Díky bohům, Havrani v těch proudech těžko létají, takže jsou snadným terčem pro naše šípy a sítě. Nebýt jich, nepochybně by ten… Vládce stínů už dávno proměnil naše vnitřnosti v hostinu pro své stoupence.“

Vládce stínů.

To jméno se šeptalo mezi lidmi s obavami a strachem od kuchyně až po stáje. Černokněžník, který dokázal pouhou myšlenkou uvrhnout celou vesnici do černé tmy stínů… alespoň se to říkalo. Odkud se ale vzal, to se nevědělo. Za pět krátkých let se mu podařilo shromáždit oddanou armádu Havranů.

„Není to žádný Vládce,“ prohlásila matka ostře. „Když o něm tak mluvíš, povyšuješ uzurpátora nad to, čím skutečně je – zločinec, který po celém království drancuje, zabíjí a znásilňuje. A neušetří žádnou lidskou duši.“

„Samozřejmě máte pravdu, má paní.“ Risa se skloněním hlavy vrátila pozornost k řádku, který jí sklouzl z jehlice, a opatrně ho nabrala zpět. „Náš pán za ta léta potlačil už mnoho vzpour a tak tomu bude i s touto.“

Zatnula jsem zuby.

Tohle nebyla obyčejná vzpoura.

Od mého dětství jsme jich zažili spoustu. V průběhu let se přeživší Havrani shromáždili a přísahali, že pomstí zdecimování královského rodu Khysalů. Vždycky to skončilo masakrem. Rozhodně se pohodlně nerozvalovali v našich pevnostech.

Byla to otevřená válka.

A já si nebyla jistá, jestli vyhráváme.

Po chvíli donutilo bušení na střechu našeho kočáru matku dlouze vydechnout. „Na téhle cestě můžeme být klidně dva měsíce, jestli budeme pořád zajíždět do každé zapomenuté vesnice.“

Když se kočár otočil, stálý dusot kopyt zpomalil do chůze. Pole za okny se proměnila ve věkem popraskané proutí a mazaninu. Brzy se objevila kovárna, kde uvnitř masivního kamenného ohniště dřímaly rudé uhlíky. Jejich praskot byl stejně tichý jako černá kovadlina, která stála opodál.

Matka otevřela pozlacenou okenici a čím déle se rozhlížela po rozlehlé vesnici, tím více krčila nos: „Proč zastavujeme?“

„Kvůli jednomu z koní, má paní,“ ozval se zvenčí vojákův hlas. „Zchroml poté, co mu spadla podkova.“

„Zase?“ Po přehnaném povzdechu a pohrdavém mávnutí rukou znovu zabouchla okno a vypadala, že ji rozbolela hlava, jak si tiskla dva prsty na spánek. „Tahle cesta je nesnesitelná.“

Bohužel jsme se s matkou konečně na něčem shodly.

„Půjdu se nadýchat čerstvého vzduchu.“

Snad poprvé v mém životě mě lady Brisdenová nedonutila sedět v kočáře ani nekázala o tom, jak podzimní vzduch nese bílý mor. Ach, moje ubohá matka musela být vskutku unavená. Předstírat dva týdny, že neexistuji, nemohlo být snadné, když seděla přímo naproti mně.

Nemarnila jsem časem, zvedla si sukně a vrhla se ke dveřím kočáru. „Otevřete.“

Dřevěné dveře se spustily do krátkých schůdků a na tvář mi dopadlo jemné mrholení. Přestože pochmurnou oblohu zahalily tmavé mraky, po hodinách strávených uvnitř jsem zamžourala nad náhlým jasem.

„Napojte koně a dejte jim seno. Ať hostinský připraví pokoje pro Její Milost.“ Kapitán Theolif se posunul v sedle klisny, vlasy měl ostříhané stejně krátce jako vousy na tváři. Žádný člověk prokletý černými vlasy je poslední dobou nenosil s velkou hrdostí. „Strážci! Zůstaňte po boku lady Galantie!“

„Ach, ta kolena mě zabijí,“ zašeptala za mnou Risa a na vratkých nohách sestupovala ze schodů. „Šaty se ti budou vláčet v bahně, Galantie. Nejlepší bude zůstat v kočáře. Tady venku jen nastydneš.“

„Jak jen bych to přežila?“ sevřela jsem jí paži, abych jí pomohla dolů. „Proklínám to mrholení, ale potřebuju na chvíli vydechnout.“

Jestli kvůli sobě, nebo kvůli matce, to jsem nedokázala říct, ale okamžitě jsem se otočila ke spřežení šesti šedých koní, kteří frkali do chladného vzduchu. Dva vojáci šli za mnou, aby střežili můj život. Risa nás následovala, aby mi připomněla, že si musím hlídat zatracenou cudnost.

Odbočila jsem doleva a sledovala rozeklanou linii plotu. Přejížděla jsem po jeho naskládaných, drsných laťkách prsty. „Kde jsou všichni?“

„Předpokládám, že sedí uvnitř u ohně.“ Risa, která zapomněla na stará kolena, vedle mě funěla a supěla, čímž zahanbovala i svižný krok vojáků. „Kam jdeš?“

„Kamkoli.“

Kamkoliv, kde nebyl Tidestone s těmi tlustými zdmi, které jsem nikdy neopustila. Chtěla jsem vidět, jak se opilec potácí z krčmy. Nebo jak se muž handrkuje s kupcem o exotické zboží. Či jak žena hlasitě nadává svému muži. Chtěla jsem vidět všechny ty věci, o kterých jsem vždycky jen slyšela šeptat služky!

Když se skrz mrholení prodraly vzlyky a křik, zastavila jsem se. „Slyšela jsi to? Za kaplí je nějaký rozruch.“

Šla jsem podél kamenné stavby, ale dav vesničanů se objevil, až když jsem obešla zadní část. Muži, ženy a děti se shromáždili v půlkruhu před dřevěným pódiem, které přiléhalo k budově a na němž stály dva dřevěné sloupy a příčné břevno.

Šibenice!

Srdce mi tlouklo jako o závod a přehlušilo Risinu stížnost, že tohle není místo pro dámu.

„Budou někoho věšet? Tady? Teď?“

„Tady se nevěší, má paní,“ odpověděl strážný, když se k nám přiblížil. Jednou paží v brnění mi razil cestu skrz dav kostnatých tváří. Nakonec mě dovedl na dohled muže, který prudce spustil bič. „Ne její druh.“

Chloupky na pažích se mi s každým tichým šlehnutím ježily víc a víc, aniž vzduch prořízl jediný praskot. Ozývalo se jen cinkání kovových háčků připevněných k řemeni, který dopadal a zakusoval se do zad ženy ležící na plošině. Šaty měla rozervané a potřísněné krví.

„Havraní čarodějnice!“ vykřikl muž z plných plic. „Ta musí shořet!“

Prsty zbrocené krví se zaryly do dřevěné podlahy, když se žena pokusila zvednout pohmožděnou tvář. Směrem k davu zaječela: „Nejsem Havranice!“

„Má vlasy černé jako pera těch bastardů!“ vykřikla žena nejblíž k plošině. „Je to Havranice. Viděla jsem tu čarodějnici včera v noci na polích, jak sesílá zkázu na naši úrodu. Jak nás odsuzuje k hladu!“

„To není pr… áách!“ Další rána bičem. „Jediným mým hříchem je, že jsem se narodila s černými vlasy! Ach, prosím… prosím, prosí… áách…“

Po páteři mi přejel mráz, až se mi sevřely lopatky. „Co když není Havranice?“

Když na plošinu vkročili muži s kopími a dav spustil ještě hlasitější vřavu, strážce vedle mě položil ruku na jílec meče. Mužův uvolněný postoj však neprozrazoval obavy. „Pokud není Havranice, pak to dokáže.“

„Dokáže? Jak? Už ji skoro ubičovali k smrti.“

„Musí se proměnit,“ zamumlala Risa a zatahala mě za rukáv. „Galantie… tvá matka by nechtěla, abys to viděla.“

„Proč? Bojí se, že z toho dostanu šedý zákal? Nic mi přece nikdy…“ Slova mi uvízla v hrdle, když dva mladíci přinesli kouřící kotlík, který drželi za dlouhá madla. Zvedli ho vysoko nad ženu. „To přece nemůžou…“

Ženu zalil proud vroucí vody. Vzduchem se rozlehlo bublavé, nelidské zavytí. Pára stoupala vzhůru, ale nezakryla, jak se žena zmítala, když se jí vroucí voda vsakovala do krvavých ran. Růžový proud se rozlil po dřevě a skapával do bláta.

„Ó bohové…“ Můj hlas byl sotva slyšitelný. Plíce mi odmítaly nasát páru prosycenou železitým pachem krve. „Kolik utrpení ještě musí snést, aby dokázala nevinu?“

„Ještě předtím, než král Barat napadl Valtaris, učily se havraní děti snášet velkou bolest,“ řekla Risa. „Učily se skrývat, kým jsou, tak dlouho, jak jen to bylo nutné… kdyby přišla válka.“

„Prosím,“ zaskřehotala žena znovu, její hlas byl drsný, téměř zlomený. „Ach prosím… slitujte se…“

„Není to Havranice,“ vydechla jsem a pak zopakovala hlasitěji, aby mě strážce slyšel. Aby zasáhl proti téhle ohavnosti. Žádná bytost by neunesla tolik bolesti, jen aby skryla svou zkaženost. „Není to Havranice!“

Další rána. Kov se zaryl do masa, vytrval z ženy další výkřik a spolu s ním i cáry kůže a kapky krve, které rudě postříkaly pódium.

Pak se to stalo.

Ze vzduchu vytryskl oblak stínů a perutí. Žena zmizela. Na jejím místě zůstalo pět černých ptáků. Zakrákali, zmateně zamávali křivými křídly a kolébali se na roztřesených nohou. Jeden se překulil, vyskočil na nohy a vyrazil k nebi.

Jeho tělo prorazil hrot kopí. Stříbřitý kov se zabořil do dřeva a přišpendlil umírajícího ptáka k plošině. Křídla mu cukala snad celou věčnost, než konečně znehybněla. Další kopí se zabodla do dřeva. Čtyři. Každé probodlo jednoho z krvácejících havranů.

Pohled na tu spoušť mi sevřel hrdlo. Ale skutečná panika udeřila v okamžiku, kdy dav začal šílet. Muži se prodírali skrz shluk těl. Ženy se protahovaly skulinkami, lokty si razily cestu. Všichni se snažili dostat na pódium. Někteří vytrhli kopí vojákům z rukou a s křikem se rozběhli pryč, než je další srazili k zemi. Jiní popadli probodnuté havrany a rvali je z hrotů, dokud se ptáci neroztrhli na krvavé cáry. Rudé vnitřnosti se houpaly ve vzduchu.

Sevřel se mi žaludek. „Co se to děje?“

„Pryč,“ zasyčela Risa, „dostaň ji pryč!“

Strážce mi sevřel paži a táhl mě od krveprolití, zatímco jsem se ohlížela přes rameno. Pod plošinou se krčil chlapec. Stíny halily špinavou tvář, ale ne tu zářivě bílou šklebící se pusu.

Než zmizela mezi černými pery, jak se zakousl do jednoho z mrtvých ptáků.

Kapitola 3

Galantia

Současnost, vesnice Larpen

Upřeně jsem hleděla na opečeného ptáka na podnose, kterého před chvílí přinesla dívka z kuchyně. Způsob, jakým to opepřené a osolené stvoření naaranžovala na plátky červené řepy, mi zvedl žaludek.

„To nemyslíš vážně.“

Risa si jídlo zkoumavě prohlédla, přejela očima po malém ptáku a nakonec jen pokrčila rameny. „Na havrana je příliš malý, takže to bude nejspíš křepelka.“

Nejspíš!

Sevřel se mi žaludek. „Mohl by být velký jako vrabec a stejně bych na něj nesáhla.“

Otočila jsem se, opřela se o rám okna a zadívala se skrz tlusté tabule skla na horské vrcholky, kde slunce vystoupalo už před několika hodinami. „Jak to můžou jíst, když to ještě před chvílí mělo lidskou podobu?“

„Nejspíš proto, že bez peří a upečení vypadají jako kuře.“ Risa se vzdálila od dřevěné kádě, v které jsem se předtím koupala, a obešla moji postel. „Lidé hladoví, Galantie.“

„Já vím.“ Odvrátila jsem se od okna a přitiskla si ruku k břichu, kde mi bolestivě škublo. „Proklatí bohové. Jídlo stranou, neměla bych cítit takový odpor. Byla to Havranice.“

Zlá. Zvrácená.

Důvod zpustošených polí, hladovějících poddaných a téměř pětadvaceti let krveprolití a nepřátelství. To všechno kvůli Havranovi, který unesl a zhanobil snoubenku krále Barata. Zpečetil tím mezi rody nenapravitelnou zradu.

Přejela jsem si rukou po vlasech, nyní opět hladkých, a vzpomněla si, jak mě otec pohladil po hlavě poté, co jsem zabila havraního chlapce. Prince. Prý ho celou dobu drželi v našich žalářích, z důvodů, na které jsem se nikdy neodvážila zeptat.

Ne že by na tom záleželo.

Kdybych se narodila jako chlapec, lovila bych Havrany a znovu si získala otcův respekt. Toho dne pro mě zvonily zvony a nedovolím, aby tu vzpomínku jeden odporný pocit pokazil.

„Havrani jsou jako mor, který musí být spálen stejně jako ten, co se šíří po našich polích,“ řekla jsem a s nově nabytým odhodláním narovnala záda. „Jeden mrtvý Havran znamená o jednoho méně, kterému naši vojáci budou muset čelit na bojišti.“

Nastalo ticho. A pak…

„Říkala jsem ti, ať se nedíváš.“ Risina výtka přitáhla moji pozornost k zamračenému pohledu, který věnovala pomačkaným, potem nasáklým prostěradlům na posteli. Dlaní je rovnoměrnými tahy vyhladila. „Ale ty neposloucháš. A teď ses celou noc převalovala.“

„Protože jsi chrápala. Opravdu, s lety je to čím dál nesnesitelnější.“ Přešla jsem k ohni v krbu, kde se v železném košíku mezi žhavými uhlíky ohřívaly hliněné natáčky. Na nohou jsem už měla střevíce, na krku náhrdelník z drahých kamenů. Na sobě zelené hedvábné šaty s přemírou volánků, krajek a oček. „Jsem v pořádku a ty děláš přílišné cavyky.“

Když chůvin pohled spočinul na bílém prachovém pírku, které muselo vypadnout z polštáře během mého převalování, ruka jí na okamžik zaváhala, než ho s nesouhlasným zakroucením hlavy smetla z postele. „Ano, z dítěte se stala dospělá žena. Staré chůvě nezbyl nikdo, o koho by se mohla starat. Tak mě aspoň nech, dokud tě mám.“

Dokud tě mám…

Za očima jsem pocítila tlak. Podivný a nevítaný. Ještě dva týdny cesty a konečně uniknu Tidestonu. Budu běhat, plakat, chodit v dešti a sahat na všechny zatracené nože, které uvidím!

Ale také opustím Risu.

Otec ji chtěl propustit už v mých dvanácti letech, když prohlásil, že svou službu dávno odsloužila. Ale matka naléhala, aby zůstala. Nejspíš aby se o mě sama nemusela starat.

Nos se mi náhle ucpal, jako bych se měla rozplakat. Nemožné. Nevěděla jsem, kdy jsem naposledy uronila slzu.

Mrkla jsem. Znovu.

Žádné slzy.

No co. Jak si v Ammarettu poradím bez Risy, to jsem netušila, ale těžko jsem mohla vzít chůvu do manželského lože…

„Dobrá, natáčky už budou dostatečně horké.“ Posadila jsem se na čalouněnou stoličku. „Bohové vědí, že moje vlasy potřebují víc než jen trochu péče, aby se zvlnily bez zlámání. Stačí to?“

Úsměv povytáhl vrásčité koutky Risiných úst, když spěšně přistoupila, uchopila dlouhou rukojeť železného košíku a opatrně ho položila na malý stolek vedle mě. Povrch už poznamenaly staré spáleniny. „Až si vezmeš prince, nebude v celé Dranadě krásnější nevěsty.“

V nejtěsnějším korzetu, jaký jsem kdy měla, jsem poslušně seděla, zatímco mi Risa měkkým kartáčem přejížděla po hlavě. „Proč musím už teď sotva popadat dech, když do Ammarettu je to ještě několik dní cesty, to mi opravdu…“

Prásk.

Z dřevěných trámů se snesly chuchvalce prachu a já se nejdřív podívala ke krovu, než jsem se otočila k Rise. „Co to bylo?“

Přimhouřila oči a prsty ucukla z mých vlasů. Úsečné výkřiky vojáků ji donutily otočit se ke dveřím. Těžké kroky, kov narážející na kov, zvuk dřevěného nábytku posouvaného po podlaze – to všechno doléhalo do pokoje škvírou pod prahem.

Po zátylku mi přeběhl mráz a svářel se s vlnou horka, která sálala z natáček vedle mě. Představovala jsem si to jen kvůli nevyspání? Dělala zbytečný povyk kvůli něčemu tak obyčejnému, jako je shon vojáků připravujících se na náš odjezd?

Vstala jsem a zamířila k oknu. Chtěla jsem zjistit, jestli už konečně připravili kočár, ale Risa mě chytila za paži. „Ne. Nikdo tě nesmí vidět. Zůstaneme v pokoji, Galantie, dokud kapitán Theolif neřekne jinak.“

Určitě přeháněla. „Možná jen rvačka…“

Sklo se roztříštilo.

Otočila jsem se k oknu.

Pohltil mě ledový děs.

Roztřepená černá křídla se protáhla rozbitými tabulkami okna. Havraní krákání a skřeky se mísily se šustěním perutí. Peří se stáčelo a splétalo do stínových chapadel, která se svíjela a proplétala, až nakonec utvořila postavu muže.

Tělo se ještě plně nevytvarovalo z víru temnoty, když se zelené oči setkaly s mými. Ostrý pohled narušoval jen pramen černých vlasů, který se mu uvolnil z culíku staženého koženým řemínkem. Hlavu měl po stranách vyholenou do hladka.

„Koho to tu máme?“ Drsný hlas mi pod kůží vyvolal mrazivou ozvěnu, zatímco pohledem sklouzl k drahokamu spočívajícímu na mém prudce bušícím srdci. „Zdá se, že jsem tě našel.“

Našel mě…

Děs, jaký jsem dosud nepoznala, mi sevřel vnitřnosti ledovým stiskem. O krok jsem ustoupila a narazila do stoličky. Ta se posunula proti stolku, na němž spočíval železný košík s rozpálenými natáčkami. Kovové válečky do sebe narážely. Rachot zesílil, když Risa popadla rukojeť a vrhla žhavý obsah po muži.

„Ven!“ Risa mě popadla za živůtek a strhla za sebe právě ve chvíli, kdy se muž rozplynul v hejno havranů, které se rozprchlo před žárem kovových natáček. Strčila mě ke dveřím a vyrazila je, takže jsem vrávoravě vykročila na chodbu.

„Musíme se dostat k vojákům, Galantie. Dolů! Hned!“

Přerývaně jsem dýchala. S uzlíčkem šatů sevřeným v roztřesených rukou jsem se vrhla ke schodům. Snažila jsem se nezakopnout o vlečku ani vrstvy volánků a neskutálet se dolů po schodech, které se otřásaly pod duněním boje.

„Ne!“ Tříštění keramiky. Praskání dřeva. „Dej ze mě ty hnusný pracky pryč!“

Z nedostatku vzduchu se mi rozostřil zrak. Zběsile jsem si škubala za živůtek, ale plíce se odmítaly roztáhnout. Můj další krok nedopadl na dřevo, ale na lem sukně. Tkanina se roztrhla. Jak jsem se smýkla, napřáhla jsem ruce, ale v předklonu se mi podařilo znovu získat rovnováhu.

Pak jsem to uviděla.

Muž – Havran – držel selku přišpendlenou hrudí ke stolu, pevně ji svíral za hnědé vlasy. Kalhoty měl spuštěné až k bledým stehnům a bylo vidět každý tmavý, zježený chloupek na hýždích. Svaly se mu zatínaly pokaždé, když do ní vrazil s takovou silou, že celý stůl nadskakoval a posouval se, až se dřevěné hrnky kutálely.

„Né-ééé-éé…“ kvílela žena, křičela a dávila se do talíře plného masa. Při každém nemilosrdném přírazu chroptěla bolestí. „Prosím…“

Muž zavrčel a přitlačil ji obličejem na talíř, kde se tlumené dávení a sprška zvratků smísily s masem. „Drž hubu, čubko, zatímco ti do břicha nacpu Havrana.“

Při dalším nádechu mi hrdlo sevřela hrůza, ale plíce mi zmrzly, když jsem spatřila jednoho z našich strážců, jak leží mrtvý na zemi a kolem krku má černý kruh. Bohové smilujte se, pokud se hned nepohnu, skončím jako ta žena. Nebo jako ten strážný. Nebo obojí.

Zrovna když jsem se podívala na dveře, které vedly ven, zachytila jsem koutkem oka pohyb. Žena s dlouhými černými vlasy držela pod krkem dalšího strážného a tiskla svíjející se tělo ke zdi. Pramínky černé magie se muži vsakovaly do úst, nosu a očí, až mu s vlhkým mlasknutím vytekly oči z důlků v proudu krve.

Vykřikla jsem.

Žena pustila zmítajícího se strážného na zem, otočila zakrvácenou tvář mým směrem a pomalu si s úsměvem sirény opřela ruku o kožený korzet. „Á, tady je ta urozená klisna.“

„Ven!“ Risa mě strčila za roh, přes kuchyň posetou nehybnými těly a dveřmi ven do vlhkého ranního chladu. „Musíš utéct, Galantie.“

„Utéct? Kam?“

„Utíkej do pšenice a schovej se, jak nejlépe umíš.“ Risa mi roztrhla vlečku a ledový vzduch pronikl spodním prádlem, zatímco se mi volánky trhaly na cáry. Pak mi škubla za živůtek.

„Co to děláš?“

„Nemohou vědět, kdo jsi, dítě,“ řekla. Zkřivenými prsty mi svlékla šaty, než mě nasměrovala z hromady hedvábí. Prošly jsme stájí plnou frkajících, poskakujících koní. „Ano, zabíjejí muže a znásilňují ženy, ale co si myslíš, že udělají někomu urozenému? Dceři lorda Brisdena? Muže, který je vraždil po tisících? Utíkej, dítě. Utíkej!“

„Ale co ty…“

„Utíkej! Neohlížej se!“

Vystrčila mě ze stáje. Očima jsem pátrala po horizontu holých keřů, křivých sýpek a prázdných stohů sena. Kde jsem byla? Kde byla pole?

Srdce mi v hrudi hlasitě bušilo, ale ne dost hlasitě na to, aby přehlušilo křik, řev a jekot rozléhající se vesnicí. Pšenice. Kde byla ta zatracená pšenice?!

Mrtvola jednoho z našich strážců ležela v bahně přede mnou. Chlapec schoulený jako želva za sudem měl zabodnutý stínový šíp v páteři.

Byl mrtvý. Kůň ležel na boku. Zdálo se, že ho pohltil černý příkrov připomínající mlhu.

Mrtvý.

Byli všichni mrtví? Kde byly naše stráže? A kde byla matka?

Otočila jsem hlavu zpátky k Rise, ale ozvěna jejích slov mě zastavila. Utíkej! Neohlížej se!

Navzdory necitlivosti, která mi zmrazovala svaly, jsem jako v transu zvedla ruku a odstrčila se od dřevěného trámu. Jedna noha se posunula dopředu a pak následovala druhá, která mě vynesla zpod převisu stáje.

„Kam jdeš?“ Někdo mě chytil kolem pasu a stáhl zpátky ke štiplavému zápachu česneku a potu. „Už jsme si s tebou užili?“

„Pusť mě!“ Žádné vrtění ani kroucení nic nezměnilo na tom, jak snadno mě muž zvedl a odnesl několik kroků k sudu vedle prázdné stáje. „Okamžitě mě pusť!“

„Nebude na škodu, když si tě vezmu ještě jednou.“ Zatlačil mi na lopatky, až mi horní část těla narazila na dřevo. Železný kruh se mi zaryl do podbřišku, když mi od sebe kopnutím oddálil kotníky. „Jsi mladá. Máš jemnou, pevnou kůži.“

Vzepřela jsem se proti sudu, uvězněná mezi pevným dubem a váhou muže shrbeného nad mými zády. „Bohové tě potrestají!“

„Dál se hádej, křič, a možná se o tuhle malou růžovou kundu podělím.“ Hrubé prsty mi vyjely přes koleno podél stehna, jak mi vyhrnul sukni a odhalil části těla, které žádný muž nikdy neviděl. „Ale ne dřív, než ji důkladně ošukám.“

Srdce mi zběsile bušilo, když mi zasténal u krku a přibližoval se, až se jeho slabiny přitiskly k mému obnaženému pozadí. Tvrdý penis mě bodal do stehen, když přirážel, hledal můj otvor a roztíral mi po kůži cosi vlhkého a lepkavého.

Zaryla jsem nehty do dřeva, bojovala s nevolností a uzavřela ji za rty. Když budu mlčet a vydržím, možná přežiju. Ale pro co? Bez cudnosti jsem neměla šanci na život, který by za něco stál.

„Slez z ní!“ Teď už děsivě tichou vesnicí se ozval prudký výkřik. „To ji Osud chce, ty zasranej idiote.“

Mužova váha ze mě zmizela, načež se zapotácel do strany, zaklel a vyhrnul si nohavice. „Jak to mám vědět? Nevypadá urozeně.“

„Jasně. Protože tam, odkud pocházíš, nosí venkovanky kolem čistého krku drahokamy, ne?“ Škubnutím za náhrdelník mi přerušil přívod vzduchu, vytáhl mě nahoru a otočil, čímž jsem se ocitla tváří v tvář zelenookému Havranovi z mého pokoje. Držel mě na místě, pevně svíral řetízek, ústa se mu na jednom konci zvlnila, když si prohlížel moje spodní prádlo. „I když způsob, jakým ses zbavila hedvábí, vypadá docela lákavě. Vypelichala jsi krásné peří až na bavlnu, co? Kdo jsi?“

Rty se mi rozevřely.

Nic z nich nevyšlo.

Nic než dávení, jak se mi svíral žaludek a vysílal mi pálení do hrudi. Chtěli mě vzít jako rukojmí? Mysleli si snad, že výměnou za bezpečný návrat vznešené ženy dostanou vozík plný mincí a stříbra? Ano, to muselo být ono.

Nezáleží na tom, jestli jste člověk či Havran. Válka je pro všechny stejně drahá.

Až na to… že když si pro mě přišli, neměl by vědět, kdo jsem? A pokud to nevěděl, bylo moudré mu to říct? Kdybych se prozradila, mohli by mě ti divoši znásilnit, mučit, zabít. Nebo hůř, znásilnit a nechat mě naživu.

„Spolkla sis jazyk, miláčku?“ Usmál se. Tmavohnědý kožený oděv mu seděl na široké hrudi stejně pevně jako tětiva luku, která se stáčela přes propracovaný kyrys. Lehce povolil sevření mého náhrdelníku. „Tvé jméno?“

Strach mi zatemnil mysl. Co jsem měla říct? Nic nedávalo smysl.

„Ááá, podívej, jak se stydí, sladké děvčátko.“

Upřela jsem pohled na Havranku z dřívějška, která k nám přišla s prsty ovinutými kolem Risina krku. Z míst, kde zaryla dlouhé nehty do chůviny skvrnité kůže, se šířily černé žíly a ovíjely se jí kolem krku jako spleť provazů.

Hořkost mi ucpala hrdlo. Ne, prosím, ne Risu!

„Lorn…“ Havran vedle mě pustil náhrdelník, ale cítila jsem, jak se posunul blíž ke mně. „Co chceš od té staré čarodějnice?“

„Snažila se tu dívku zachránit. Ach, když jsem to sledovala, hřálo mě to na duši. Možná je to její matka? Ne, na to je moc stará. Služebná? Komorná? Jaký je v tom rozdíl, Sebiane?“

Sebian pokrčil rameny. „Jako by mě to zajímalo.“

„Na tom nezáleží.“ Lorn škubla Risou a vytrhla z ní žalostný výkřik, který se pod tíhou stínů brzy změnil v sípání. „Ulehčíme si to. Děvčátko, kdo je ta žena?“

Podívala jsem se na Risu, viděla, jak se dáví, a slyšela, jak se snaží nadechnout. „Moje chůva.“

„Chůva.“ Lorn se pobaveně ušklíbla. „A kdo… jsi… ty?“

Risa vydala přidušený zvuk. „Nééé!“

Spolkla jsem chuchvalec slin a málem je vyzvracela. Zatajováním identity bych jen získala čas, ale nezměnila bych nevyhnutelné. Co kdyby to zachránilo Risu? Nemohla jsem ji ztratit.

Ne teď, ne takhle.

„Když vám řeknu své jméno, necháš ji jít?“ Když Lorn přikývla, narovnala jsem se, jak jen mi to strach nahlodávající mou páteř dovolil. „Jsem lady Galantia z rodu Brisdenů, dcera lorda Brisdena.“

Sebian se ostře nadechl, ale to Lornin zlomyslný úšklebek mi zvedl žaludek, než řekla: „Brisdenova dcera. Odveď ji k Malyrovi, zatímco se pokusím vystopovat vojáky, kteří utekli s tou zlatou děvkou.“

Mrkla na mě.