Lucie Zikuda, Kletba Ennislough

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna HRG, s. r. o. – Litomyšl

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2025 Lucie Zikuda

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-54-6

Print: ISBN 978-80-53012-55-3

kletba
ennislough

Lucie zikuda

Věnováno všem, kteří mají odvahu žít své sny, a i těm, kteří ji teprve hledají… držím vám pěsti.

Anotace

Ennislough je prokleté. Už celá desetiletí se tu ztrácí místním ženám snoubenci v předvečer svatby. Jenže v městečku je už pár let podivný klid. Kletby ale nemizí, jen čekají, až je někdo znovu probudí.

Sophie se po rozchodu vrací do rodného Ennislough a chce získat zpět ztracenou rovnováhu a začít znovu. Skrytý rodinný nepřítel s ní má ale jiné plány. Vrhá ji přímo do víru událostí a postará se o to, aby jediný člověk, který o kletbě něco skutečně věděl, byl ze hry.

Další ženich mizí beze stopy. Pro Sophii je to rázem všechno mnohem osobnější, zvlášť když je hlavní podezřelá. Navíc na scénu přichází vyšetřovatel, který je odhodlaný uzavřít případy dávných zmizení a prokázat Sophiinu vinu či nevinu. Dokáže Sophie zachránit ty, na kterých jí záleží, a očistit své jméno? Možná pokud uvěří, že krev není voda a to, co jí koluje v žilách, je víc než jen pohádka pro děti.

Prolog

Než začneme.

Lucie pro vás připravila playlist písniček, které ji inspirovaly při psaní. Pusťte si ho na Spotify přes odkaz na konci knihy, taktéž tam najdete výslovnost irských jmen a bonusovou kapitolu k tomuto příběhu. Nenechte si ji ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Dívala jsem se, jak do dvou okýnek pomalu stoupá barva, zatímco jsem se schovávala v malé koupelně v podkroví babiččina starého rodinného domu. Chvějícími se prsty jsem zacvakla kryt na špičce a nakonec jsem tu plastovou věc položila na obal vedle nádobky s mýdlem. Dlaněmi jsem se zapřela o okraj umyvadla. Ramena jsem vytáhla až skoro k uším, hlavu mírně svěsila a myslela jsem si, že se vydržím dívat až do konce.

Nešlo to. Nevím, kdy jsem zavřela oči, zato jsem si uvědomovala, jak moc jsem tiskla víčka k sobě a stahovala obočí. V duchu jsem viděla jednu delší a jednu kratší vrásku, která se mi vytvořila přesně tam, kde by babička řekla, že mám třetí oko.

Nahlas jsem si odfrkla, když se vnitřní skeptik zase přihlásil o slovo. Po tom všem, co se stalo, by měl mlčet. Ale nejspíš nevěděl, kdy držet zobák.

Zhluboka jsem dýchala. Uklidňovalo mě to. Aspoň malinko. Telefon mi v kapse odměřoval čas a ty dvě minuty, které měly ukázat pravdu, se táhly víc než vyžvýkaná žvýkačka na podrážce bot.

Polkla jsem.

Žaludek jsem měla až v krku a tloukl tam hezky v jednom rytmu se srdcem. Přece jsem nemohla mít takové štěstí. Nebyla jsem na to připravená a nevěřila jsem, že bych to zvládla. Navíc on už tu nebyl. Odešel, jakmile bylo po všem. Kdybych si ho tak živě nepamatovala, myslela bych si, že to byl jenom hodně divoký sen. Moje nejlepší kamarádka Grace by mi řekla, že sny se občas plní, když jim člověk hodně věří.

Nechtěla jsem věřit. Jediné, po čem jsem prahla, byl klid. Tohle mělo být moje útočiště. Místo toho mě uplynulé týdny donutily pochybovat naprosto o všem, co jsem znala, včetně mě samotné.

V kapse se mi rozvibroval nastavený budík v telefonu, který mi dával jasně najevo, že můj čas vypršel. Znovu jsem se zhluboka nadechla a sbírala odvahu. Za zamčenými dveřmi jsem uslyšela kroky.

„Sophie?“

Pomalu jsem otevřela oči, zautomatizovaným pohybem si poposunula brýle na nose a zadívala se do těch dvou políček, která mi měla změnit celý dosavadní život.

Kousla jsem se do rtu.

Ozvalo se zabušení na dveře.

„Jsi tam? Soph?“ Grace zvedla hlas pro případ, že bych ji snad neslyšela. Aspoň jsem si myslela, že to byla Grace, ale zněla trochu vzdáleně a podivně dutě. Klidně to mohl být následek všech těch oblbováků, které do ní rvali od doby, kdy se to stalo. Jak se ale vůbec dostala dovnitř?

Čas se zastavil. Neměla jsem na tu šílenou frašku kývnout. A stejně jsem to udělala. Některá setkání jsou zkrátka osudová, ať už chcete nebo ne.

„Sophie?“ Dveře zaduněly, jak je kamarádka na druhé straně nejspíš nakopla. „Nemůžeš se, sakra, ozvat, aby člověk věděl, že žiješ?!“

Ten hlas zněl vážně divně.

Zhluboka jsem se nadechla nosem a s výdechem jsem ze sebe dostala jenom tiché: „Žiju.“

Neznělo to moc přesvědčivě, ale asi to stačilo.

Znovu jsem stočila pohled na výsledek.

V hlavě mi to ale nestačilo ani sepnout, když se zem pod mýma nohama začala chvět a po stěnách v koupelně se jako pavoučí sítě rozeběhly praskliny. Z mezer mezi trámy se na mě snesla sprška prachu. Vytřeštila jsem oči a automaticky udělala krok od umyvadla. Pohledem jsem těkala po miniaturní místnosti a myslí se mi honila jediná myšlenka – něco je zatraceně špatně! Dům mi to dával jasně najevo.

Ozvalo se praskání skla v oknech. Puklo i zrcadlo a roztříštilo odraz mého obličeje na několik kusů. Rám dveří se chvěl, jako kdyby je něco drželo pohromadě pouhou silou vůle. Můj domov se proti něčemu bránil.

Proti někomu.

Zatrnulo mi. Jestli se přišli pomstít…

Sakra. Je tu Grace a ta nesmí přijít k úhoně. Nemá s tím nic společného. Navíc kvůli nim už trpěla dost. Chtěla jsem vzít za kliku. Tlaková vlna, se kterou explodovaly dveře na kusy, mě doslova odhodila na stěnu pod oknem.

Potlačila jsem bolestivé zaúpění a v uších mi dunělo. Nejspíš to celé trvalo jen pár vteřin, ale já měla pocit, že uběhla celá věčnost, než jsem byla schopná se vůbec pohnout. Když se rozvířený prach trochu usadil, pohlédla jsem přímo tam, kde bývaly dveře. Na prahu stála Grace a pomalým pohybem zvedla pravou ruku. Předmět, který držela, se povědomě kovově zaleskl. Kieranova zbraň. Nevěděla jsem, že ji tady nechal.

Zadržela jsem dech. Oči jí plály nepřirozeně modrou barvou. Doslova svítily v jinak nehybném obličeji. Pohledem jsem na okamžik zalétla ke zbrani, kterou držela.

„Snad sis nemyslela, že ti to projde, Nečistá.“ Grace mluvila, aniž doopravdy pohnula rty. Bylo to děsivé a zároveň děsivě povědomé. Už jsem to viděla. Jinde.

Udělala krok dopředu, prst měla položený na spoušti a dál mířila přímo na mě. Nepochybovala jsem o tom, že je pistole nabitá.

Strachem se mi stáhl krk. Takže takhle skončím? Jeho zbraní a rukou nejlepší kamarádky? Jedno se jim muselo nechat, měli zvrácený smysl pro humor.

Nechtěla jsem umřít.

Ale Grace se neptala, prostě stiskla spoušť

Kapitola první

Ignorovala jsem vibrující telefon. Doslova mě z něj brněl zadek, když jsem ho při vystupování z autobusu strčila do kapsy, abych si mohla vytáhnout z úložného prostoru velký kufr. Přes rameno se mi houpala malá taška a telefon tichým bzučením dál upozorňoval na jednotlivé zprávy. Nesnášela jsem, když někdo dokázal rozkouskovat do několika zpráv to, co se dalo napsat najednou. A on to věděl zatraceně dobře. Kdyby to šlo, nejspíš by mi poslal zvlášť i každé písmeno. Hm, taky bych mu mohla něco vyhláskovat…

„Debil.“

Najednou se zajímal a vypisoval. Nejspíš čekal jiný scénář, ve kterém před ním padnu na kolena a kromě proseb, ať mě neopouští, mu ho hezky vykouřím. Samozřejmě jen proto, abych ho přesvědčila. Nějak mu to nevyšlo. Vztekle jsem vytáhla telefon, a aniž bych se podívala na displej, vrazila jsem ho do kabelky. Hezky hluboko.

Narovnala jsem se, zastrčila si světlé vlnité vlasy sahající po ramena za ucho a trochu netrpělivě vysvobodila pár pramenů z popruhu tašky. Posunula jsem si brýle na nose a rozhlédla se kolem. Nevěděla jsem, jestli se mám smát, anebo brečet.

Některé návraty v sobě nesly pěkně trpkou příchuť. A některé naopak působily jako milovaná dětská deka, která člověka zahalila, a on na chvíli zapomněl na všechna trápení a cítil se v bezpečí. V mém případě to bylo trochu od obojího. Přelévalo se to z jedné strany na druhou a podivně se mi z toho stahoval krk. Polkla jsem a trochu si odkašlala. Prsty jsem pevně sevřela vysouvací držadlo kufru a pak vykročila zpátky do života, který jsem před několika lety opustila.

Městečko Ennislough se vůbec nezměnilo, a pokud ano, šlo jen o hodně nepatrné změny. Stále leželo na břehu jezera, obklopovaly ho zelené louky a ještě zelenější lesy a vypadalo skoro pohádkově. Pořád jsem byla ta holka z malého města a nejspíš jí být nikdy nepřestanu. Dokonce ani roky strávené v Dublinu – nejdřív na univerzitě a pak v práci – moje vnitřní nastavení moc nezměnily. A když už pro mě v hlavním městě nezůstalo nic víc než raneček bolesti a monotónní práce v korporátu, sbalila jsem se a zmizela doslova ze dne na den. Sotva stačil zaschnout můj podpis na výpovědi, kterou jsem předala šéfovi. Vybrala jsem si zbytek dovolené a bez jakéhokoliv otálení a rozmýšlení jsem s tím málem, co jsem si chtěla vzít, skočila na autobus a nechala všechno za sebou. V tom jsem ostatně byla dobrá. Nefandila jsem brnkání na citlivé porozchodové struny.

Když jsem procházela po hlavní promenádě Bohermore a poslouchala důvěrně známé zvuky městečka, ve kterém jsem vyrostla, měla jsem hořkosladký pocit. Některé věci prostě potřebovaly čas.

V nose mě polechtala vůně z malého pekařství Shemrock, které provozovala rodina pana Sheridana snad od počátku věků. Nebo nám to tak aspoň jako dětem vždycky připadalo. Každé ráno s úderem sedmé otvíral Pádraig Sheridan obchůdek, a jak stárl, přidávala se k němu dcera Íde. Když jsem teď míjela výlohu, zahlédla jsem za kasou spolužačku ze školy, Caitlín. Před pekárnou stály nově i dva stolky a u nich posedávali turisti. Jejich obličeje vypadaly dost exoticky, a pokud jsem si pamatovala dobře, nikdo takový v Ennislough dřív nebydlel. Samozřejmě se to během doby, co jsem byla pryč, mohlo změnit. Ale z turistů zkrátka vyzařovala úplně jiná energie než z místních. Chyběla jim taková ta semknutost a otevřená známost, jakou si mezi sebou místní budovali. Zkrátka v Ennislough se znal prakticky každý s každým.

„Sophie, jsi to ty?“ ozvalo se mi za zády, jakmile jsem minula pekařství a chystala se přejít přes cestu. Skoro jsem otázku kvůli hrkání koleček kufru na dlažbě přeslechla. Ohlédla jsem se přes rameno a uviděla postarší ženu. Její kdysi ohnivé vlasy už byly silně protkané stříbrem. Až na pár vrásek se ale Íde Sheridanová držela obdivuhodně ve formě.

Pokusila jsem se pousmát. Ale šlo mi to trochu ztuha, a tak jsem jen přikývla.

„V celé své kráse,“ nadhodila jsem ležérním tónem a otočila se jejím směrem. Nebyla jsem si jistá, jestli mám jít zpátky k ní, anebo zůstat na místě. Naštěstí to vyřešila za mě, když položila talířek s obloženým chlebem před zákaznici a došla až ke mně.

„Skoro jsem tě nepoznala. Jsi tu na dovolené?“ Pátravě pohlédla na kufr a zpátky na mě. Na tváři se jí objevil milý a upřímný úsměv, který kolem očí rozehrál malé vějířky vrásek.

„Tak trochu.“ Neurčitě jsem pokrčila rameny. Nechtěla jsem o sobě prozrazovat důvěrné informace, protože šeptanda se v tomhle městě šířila hodně rychle. „Ale hlavně se vdává Grace a nemůžu zanedbávat povinnosti svědkyně,“ stočila jsem raději řeč na bezpečnější téma.

Íde chápavě přikývla: „Tak to je samozřejmé. A pokud to vyjde, bude to první svatba místních ve městě tak za kolik… sto let?“

„Nejspíš ano,“ přitakala jsem.

Myslím, že zhruba tak dlouho už se nikomu z místních nepodařilo uzavřít sňatek. Začalo se tvrdit, že je Ennislough prokleté. Čas od času, zejména v minulosti, se našlo pár odvážlivců, kteří chtěli zkusit štěstí. Ale moc dobře to nedopadlo. Všichni ženichové v předvečer svatby zmizeli. Prý po nich zůstala na stole jen jedna rudá růže s trochou třpytivého prachu. Poslední, kdo se o to pokusil, byla šílená Siobhain, která se ze zmizení snoubence údajně pomátla. I když místní stařešinové by vám nejspíš řekli, že byla trochu mešuge už předtím. I přesto se to Grace rozhodla riskovat. Jestli udělala dobře, mělo ukázat až následujících pár dní.

„No, každopádně je skvělé, že jsi zase doma. Molly vypadá poslední dobou hodně unaveně a určitě bude ráda, že tě tady má.“ Íde mě dobrosrdečně poplácala po paži a věnovala mi omluvný úsměv, když na ni lámanou angličtinou zavolala od stolku jedna ze zákaznic. Okamžitě k ní zamířila.

„Ráda jsem tě zase viděla a pozdravuj babičku,“ mávla na mě ještě předtím, než se mírně naklonila nad dámu, aby si vyslechla objednávku.

V žaludku mě zahlodal pocit viny. Už to bylo pár týdnů, co jsem s babičkou mluvila naposledy, a víc než rok, co jsem ji tady navštívila. Tehdy jsem až moc spěchala zpátky do Dublinu. Když o tom zpětně přemýšlím, tak k tomu nebyl důvod.

Nechala jsem pekárnu za sebou a přešla na druhou stranu silnice. Zamířila jsem dál podél hlavní promenády Bohermore. Trousily se po ní davy turistů, pro které městečko, kde se ženám ztrácejí snoubenci, mělo ten správný senzacechtivý šmrnc. Samozřejmě média a weby ten příběh trochu přifoukly. Ale fungovalo to dokonale. Někteří cizinci dokonce zkoušeli štěstí a rozhodli se, že svatební obřad uspořádají tady. A Ennislough z takových lidí docela slušně žilo. Nevím, jestli k jejich zklamání nebo úlevě, ale ke svatbě nakonec vždycky došlo a ženich se v noci nikdy nikam nevypařil. Pokud tedy sám nechtěl. To vzrušení před samotným slavnostním dnem ale asi stálo za každý cent. Avšak pro ženy, které se narodily a vyrostly tady, už to tak docela neplatilo.

Po posledním zmizení, od kterého uběhlo už dvacet let, se všechny svatby i zásnuby místních odehrávaly mimo město. Zpět se pak vracely sezdané páry anebo mladé rodiny, které tak dokázaly obejít domnělé prokletí. I to byl důvod, proč většina svobodných mužů nebo párů mizela z města údajně za lepším životem a jistotou. Spousta se už nevrátila. Věděla jsem jen o dvou ženách, které ve městě zůstaly i přesto, že jim každý den připomínal, co je v předvečer svatby potkalo. Jedna byla blázen a od té druhé by se mohl učit i Hitchcock.

Vyhnula jsem se velké skupině lidí ve slavnostním oblečení, která vyhazovala do vzduchu zrnka rýže. Kostel stál na konci promenády a lákal svou malebností k uspořádání obřadu. Hostiny se pak většinou konaly na statku kus za městem. Tyčil se na kopci a byl z něj nádherný výhled na místní přírodu.

Kufr za mnou hrkal po dláždění, když jsem nechala rozradostněný dav za sebou. Vydala jsem se do jedné ze starších ulic, které kdysi tvořily původní staré Ennislough. Pak se městečko s rostoucím počtem obyvatel a novými nároky na dopravu i životní styl rozšířilo o další a další ulice, promenádu a turistická centra. Celkově Ennislough vzkvétalo a za normálních okolností by odtud místní neodcházeli. Kdyby nám nad hlavou nevisela ta údajná kletba. Ta, kterou se moje nejlepší kamarádka Grace rozhodla se smíchem pokořit. Když mi to před pár týdny volala, neměla jsem z toho moc dobrý pocit. Rozmluvit si to ale nedala.

Alderwood Avenue byla dlouhá ulice s kamenným dlážděním a domky natisknutými těsně u sebe. I po ní se procházeli turisti, ale na rozdíl od hlavní promenády byla o dost klidnější a žila si svým vlastním nevzrušeným tempem. Právě tady se už dlouhé roky nacházely všechny možné obchůdky a malé krámky. Člověk tu mohl najít šperky, sladkosti, oblečení i čarodějné předměty. A v neposlední řadě tady moje babička Molly provozovala už od svého mládí malé knihkupectví Rowan branch, které na základě poptávky rozšířila i o malou kavárničku.

Rowan byl známý mezi místními, kteří se tam zastavovali nejenom proto, aby si doplnili knihovničku, ale i v případě, že je trápil nějaký problém. Věděli totiž, že jim s ním Molly umí pomoct. Dokázala svými koláčky zmírnit bolest a čajem zase ztišit rozbouřenou mysl.

Nejvíc věhlasu však sklízela její pověstná tinktura. Mohla ji zákazníkům kápnout do jakéhokoliv nápoje anebo vmíchat do krému, kterým plnila malé košíčky zdobené ovocem a květinami. Díky této tinktuře se člověk dokázal smířit s minulostí a udělat za ní tlustou čáru. Nabízela toho ale mnohem víc. Záleželo, s čím se na ni člověk obrátil a taky kdo se na ni obrátil.

Kdysi jsem s ní v kuchyni, kde připravovala všechny ty dobroty do obchodu, trávila dlouhé hodiny a vyzvídala a učila se vše, co byla ochotná mi předat. Když jsem byla starší, nechávala mě v létě a pár odpolední během školního roku pracovat v Rowan branch, abych si přivydělala. Vím, že doufala, že půjdu v jejích stopách. Nakonec jsem se ale rozhodla jinak. Nikdy mi moji volbu nevyčítala. Věnovala mi pouze vědoucí úsměv a nechala mě, abych šla za svým srdcem. Možná už tehdy věděla, že se dřív nebo později vrátím.

Semkla jsem rty a ignorovala kabelku, která mi zuřivě vibrovala na boku. Jeden by čekal, že i průměrně inteligentní opici dojde, že když mu někdo už pár dní nezvedá telefon, nechce s ním mluvit. Na výmluvy a obligátní budeme kamarádi jsem nebyla zvědavá. Navíc v osmadvaceti jsem si na podobné rošády přišla dost stará. Nechtěla jsem s ním mít už nic společného! Kromě toho jsem mu všechno v tom bytě nechala – až na pár drobností, které stejně byly moje. Nestála jsem o nic, co by mi ho připomínalo a co bych do další kapitoly svého života vlekla jako kouli na noze. Třeba jeho pochybná přátelství s bývalkami, mezi která mě toužil zařadit.

„Kretén,“ zavrčela jsem sotva slyšitelně, protože kolem byli pořád lidi a mně se nechtělo dělat veřejné divadlo. K obchodu mi chybělo jen posledních pár metrů. Minula jsem výlohu se suvenýry v podobě malých roztomilých irských fae, které prodávala Mollyina sousedka. Byla příliš zaneprázdněná hovorem s turistkami, které mezi prsty opatrně obracely téměř umělecké kousky. Jako malé jsme si s Grace myslely, že paní Byrneová proměnila skutečné fae v kámen. Měly jsme ji za čarodějku a ona to byla jen excentrická postarší dáma.

Ve skutečnosti se kouzla pojila spíš s mojí rodinou Callaghanů. I když babička tvrdila, že magie nebyla nic jiného než jen porozumění přírodě, lidskému srdci a vhodná kombinace bylinek a květin. Jenže to už neznělo tak tajemně. Takže jsme pro celé Ennislough a všechny, kdo do něj zavítali, byly prostě čarodějnice. Nahlas se o tom ovšem nemluvilo.

Na okamžik jsem se zastavila před vstupem do Rowan branch. Když jsem vzhlédla, uviděla jsem umně vyvedenou ceduli s názvem obchodu, kolem které se vinula jeřabina. Byla nakreslená tak realisticky, že působila jako živá. A možná živá byla. Nápis byl tak vysoko, aby se o tom nemohl jen tak někdo přesvědčit. Velkou výlohou jsem viděla, jak v křesílkách u malých stolečků posedávají místní i turisti. Mezi regály procházeli děti a dospělí. Špatně dovřenými dveřmi ke mně doléhal živý šum hlasů, cinkání hrnečků a talířků a tóny příjemné irské hudby, na kterou si babička potrpěla.

Nadechla jsem se a odhodlaně jsem vzala za kliku, abych dveře otevřela. Jejich horní hranou jsem rozehrála několik malých železných podkoviček, které nad nimi visely jako ochrana před fae. Molly tyhle pověry brala hodně vážně, a co si budeme povídat, i u turistů to hrálo na tu správnou notu. Když jsem se protáhla s kufrem dovnitř, měla jsem dojem, že všechno na pár vteřin utichlo. Bylo mi jasné, že to tak připadalo jenom mně, protože mi zákazníci věnovali sotva okamžik pozornosti. Možná jen několik místních na mně ulpělo delším pohledem. Přece jenom už to byly roky, co jsem Ennislough opustila.

„Sophie!“ Molly byla tak rychlá, že v jednu vteřinu stála za pultíkem a mluvila s nějakým postarším pánem a v tu druhou už byla přede mnou a pevně mě svírala v náručí.

„Jsem tak ráda, že jsi tady,“ ujistila mě přívětivě a vřele mě políbila na obě tváře. Voněla přesně tak, jak jsem si pamatovala… po koláčcích a medu. A měla pořádnou sílu. Skoro ze mě vymáčkla duši. Ale objala jsem ji stejně pevně. Nejspíš jsem to v tuhle chvíli potřebovala víc, než jsem si myslela.

Odtáhla mě od sebe na délku paží, aby si mě pořádně prohlédla.

„Ahoj, babičko,“ dostala jsem ze sebe trochu přiškrceně. Kdoví, jestli to bylo chvilkovou absencí kyslíku ze silného sevření, anebo tím, že mě v bezpečí jejího náručí pomalu, ale jistě dohnaly všechny emoce. Emoce, kterými jsem se nechtěla víc zabývat a za kterými jsem chtěla udělat tlustou čáru.

Na okamžik jsem si připadala zase jako malá holka. V bezpečí.

Molly krátce sklouzla očima k mému kufru a pak tázavě vyslovila jediné: „Connor?“

Zavrtěla jsem hlavou a pevně sevřela rty. Odmítala jsem už brečet kvůli takovému grázlovi. Nezasloužil si to.

Věnovala mi chápavý pohled a přehodila mi ruku přes ramena. Byly jsme stejně vysoké a měly i podobné rysy. Jenom její oči byly modré, ty moje zelené, a navíc jsem měla na nose a tvářích spršku pih, zatímco její pokožka byla jako světlý krém. Brýle jsme nosily obě. V hnědých vlasech jí převládaly šediny, ale stále působila nesmírně vitálně. Připadala jsem si vedle ní jako vyždímaný hadr. Až doteď mi nedocházelo, jak moc jsem byla psychicky i fyzicky unavená.

„Pojď, dáš si koláček, kávu a bude zase dobře. Povlékla jsem ti čisté peřiny a vyvětrala pokoj.“

Překvapeně jsem se na ni podívala: „Tys to věděla?“

Usadila mě za pultíkem do křesla, které sama používala. Kufr strčila dozadu do miniaturní šatny. Postavila přede mě talířek s koláčkem a podala mi kávu, do níž nalila štamprli červeně zbarvené tinktury, která jemně jiskřila na denním světle. Pak tiše řekla: „Byla to jen otázka času. Ženy z rodu Callaghanů se vždycky vrací. Tohle je náš domov a místo, kam patříme. Nakonec to dojde každé z nás. Osud se o to postará.“

Ten osud se možná postaral. Až na to, že já jsem si tím nebyla tak docela jistá.

Kapitola druhá

Zdánlivě se nic nezměnilo. Jenom já už jsem nebyla ta samá holka, která tohle místo opustila v touze dokázat velké věci a s pocitem, že na mě svět čeká s otevřenou náručí. S Grace jsme takové bývaly obě, akorát ona to pochopila dřív a vrátila se po škole domů. Rozjela kariéru na radnici jako výkonná asistentka starostky, a ještě bokem sklízela úspěchy v bytovém designu. Už několikrát Molly nabízela, že jí celý dům zrenovuje, ale marně. Koneckonců tohle místo dýchalo tolika vzpomínkami a mělo tak jedinečnou stopu, že jsem naprosto chápala, proč jí na to babička nikdy nekývla.

Dům byl poměrně rozlehlý, postavený ze dřeva a kamene, ale přesto působil útulně. Prostorná terasa vzadu vybíhala do velké zahrady, která vypadala na první pohled divoce, ale všechno tady mělo svoje místo. Byliny rostly po boku květin, které Molly často využívala. Jedna část zahrady byla vyhrazena na pěstování zeleniny, další část byla posetá ovocnými stromy a keři. Zahradou se vinuly křivolaké cestičky, které vypadaly, jako kdyby někdo náhodně roztrousil pár velkých i menších kamenů a zadupal je do země. Pozemek ohraničoval železný plot s vytepanými jeřabinami. Byla to krásná ruční práce a údajně ji měl na svědomí můj prapradědeček.

Přízemí, jedno obytné patro a celé podkroví, ve kterém jsem měla pokoj já, představovalo dost prostoru pro velkou rodinu. A dokud jsme nepřišly o moje rodiče a dědu během autonehody v lesní zatáčce nedaleko odsud, bylo tady živo. Teď zůstalo jen pár matných vzpomínek. Přece jenom uplynulo pětadvacet let a moje tříleté já si mlhavě vybavovalo cvrkot, jaký tu kdysi panoval. Tolik smíchu, povyku, tichých i hlasitých rozhovorů. Teď mi přišlo, jako kdyby se celý dům ztišil a uložil ke spánku. Dřevěné obložení schodiště a většiny pokojů poklidně oddechovalo. Vánek, který otevřenými okny pronikl dovnitř, působil jako zívnutí ze snu. Sem tam zavrzala parketa nebo trámoví, popřípadě se protáhly police v zimní zahradě plné sklenic s nasušenými bylinami, tinkturami a dalšími čarodějnými proprietami, jak tomu babička s nadsázkou říkala. Velká prosklená stěna s jeřabinovou vitráží rozehrála každé ráno na podlaze kuchyně světelný kolotoč. Jako malá jsem ho milovala. Teď jsem na něj prostě jenom koukala, v rukou jsem držela hrnek s horkým kafem a mírně přitahovala ramena k uším.

Moc jsem toho nenaspala. Od chvíle, co jsem sem před třemi dny přijela, jsem v noci slýchala někoho na něco hrát anebo tichý zpěv a cinkavý smích, což bylo samo o sobě divné. Přímé blízké sousedy jsme totiž neměly. Náš dům stál jako úplně poslední na ulici Ironside Lane, stranou od ostatních.

Prošla jsem kuchyní a otevřela dveře na terasu. Na trávě ležela rosa a v korunách stromů zpívali ptáci. Zatím to vypadalo, že bude docela hezky. Ale tohle bylo Irsko. Počasí se měnilo neskutečně rychle a zdání mohlo klamat. Očima jsem přejížděla známý prostor a nepatrně se pousmála nad dřevěnou houpačkou, která stále visela ze starého ořechu a kterou Molly ani po tolika letech nesundala. Postrčila jsem si brýle na nose o něco výš, mezi prsty sevřela rukávy volného trička a postavila hrnek na dřevěné zábradlí. Opřela jsem se vedle něj a zhluboka se nadechla. V nose mě lechtala vůně bylinek.

„Dobré ráno,“ ozvalo se odkudsi z pravé strany za terasou a během okamžiku se mi do zorného pole dostala babička. V rukou držela košík s umně poskládanými bylinami a květinami. U pasu jí visely nůžky a přes volný svetr a plátěné kalhoty měla přehozenou zahradnickou zástěru. Vždycky byla ranní ptáče.

„Dobré,“ protáhla jsem se a potlačila mohutné zívnutí. Narovnala jsem se a natáhla se pro kafe. Molly zatím došla až ke mně. Vyšla tři schody, které oddělovaly terasu od trávníku, a postavila košík na dřevěný stůl. Zadívala se na mě.

„Nevypadáš moc odpočatě, a mhaoinín.“ Hlas jí zněl ustaraně a tón, jakým v irštině vyslovila můj poklade, mě doslova pohladil po tváři a připomněl mi dětství. Malinko jsem se pousmála.

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ji a zaměřila pozornost na plný košík. „To všechno máš do koláčů a sladkostí?“ zajímala jsem se.

Ještě chvíli se na mě dívala, než zavrtěla hlavou: „Kdepak. Něco přijde usušit, z něčeho budeme dělat šťávu a ze zbytku kapky. Myslela jsem, že si pamatuješ víc.“ Babička si sundala mokré gumáky a postavila je k zábradlí. Znovu vzala do ruky koš a kývla na mě. „Pojď, pomůžeš mi. Aspoň si rychleji vzpomeneš.“

Nejistě jsem se na ni pousmála. Bylo to už dávno, co jsem se jí v kuchyni nebo v zimní zahradě pletla pod rukama a spřádala s ní kouzla, jak si mysleli místní. V pubertě jsem to už nedělala a spíš se soustředila na lidi kolem, což ze mě dělalo ideální výpomoc za kasu a k zákazníkům, zatímco Molly si nechala svůj vonný a sladký svět.

Popadla jsem hrnek a dopila posledních pár doušků, než jsem se vydala dovnitř za babičkou.

„Kromě toho bys měla vědět, co zákazníkům nabízíš, a odhadnout, co v danou chvíli potřebují nejvíc.“ Podívala se na mě přes rameno, aby se ujistila, že jdu za ní. Domluvily jsme se, že jí po dobu mého pobytu pomůžu v obchodě. Sama jsem netušila, jak dlouho to bude, ale babička nijak nevyzvídala. Prostě to všechno nechávala plynout. Sedělo to k ní. Opravdu rozzuřenou jsem ji viděla jen jednou a pak stejná bouřka, jaká řádila v Molly, úřadovala i venku. Možná to byla náhoda, ale horší bouři jsem nezažila a nikdy jsem se tolik nebála.

Babička odnesla košík do zimní zahrady, kde všechno zručně roztřídila. Nechala jednotlivé rostliny proschnout a z police vzala dózu plnou jemně fialových kvítků, které vypadaly jako čerstvě utržené, ačkoliv nebyly. Už mě to nepřekvapovalo. Držela dózu v prstech, a když udělala krok, málem jí sklenice vypadla. Chytila jsem ji na poslední chvíli a ustaraně koukla na Molly.

„Ale, prosím tě, nech si ty pohledy. Jsem v pořádku.“ Mávla rukou, jako kdyby se nic nestalo.

Jenže stalo. Měla už svůj věk a za tu dobu, co jsem tady byla, to nebyla ojedinělá epizoda. Čím víc bych ji s tím otravovala, tím víc by ona tajila skutečný rozsah zdravotních problémů. Mluvit o nich odmítala, takže mi zbývalo ji jenom nenápadně pozorovat.

„Potřebuju, abys mi je pomohla obalit v cukru a dozdobit s nimi žloutkový krém na dortících.“ Tvář babičce rozzářil úsměv. V očích jí zajiskřilo a kolem nich se objevily vrásky od smíchu. Jako malá jsem tohle milovala a vždycky jí půlku kytek snědla.

Tiše jsem se zasmála. Bylo mi jasné, na co si vzpomněla. „Jasně, jestli to ještě budu umět. A slibuju, že tentokrát všechny skončí tam, kde mají.“ Mrkla jsem na ni a zahnala poslední stopy únavy. Člověka ze sebe můžu udělat potom. Ještě máme čas, než budeme muset vyrazit otevřít obchod. Sklenici s kvítky už jsem babičce nevrátila. Místo toho jsem ji donesla do kuchyně a bezpečně postavila na stůl.

„Kdy se tady vůbec ukáže Grace?“ zajímala se Molly, zatímco si nalévala kávu. „Rozhodla se konečně chytit rozum do hrsti a vzít si toho chlapce někde jinde?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Včera mi volala, že se dneska vrací do města. Byli s Flynnem na menší předsvatební dovolené.“ Ve skutečnosti to byl prodloužený víkend v Paříži, která mě nikdy moc nelákala. Moje nejlepší kamarádka ale všechno francouzské doslova milovala a její snoubenec jí nedokázal nic odepřít. Takže i kdyby se mu tam nechtělo, stejně by ho přemluvila.

„Holka bláznivá,“ zamumlala Molly a napila se z hrnku. Postavila ho trochu dál od sebe na kraj linky a dala se do šlehání bílků.

Radši jsem to nekomentovala. Místo toho jsem zamířila ke skříňce, ve které babička schovávala moučkový cukr.

„A nedělej si s tím starosti.“ Krátce na mě pohlédla přes rameno a dál se věnovala šlehání.

„Ale s čím?“ Nechápavě jsem na ni koukla. Pak jsem se natáhla k polici pro dózu s cukrem a vtom jsem ucítila, že jsem bokem do něčeho vrazila. O vteřinu později se roztříštilo sklo.

„S tímhle,“ prohlásila naprosto klidně.

Tiše jsem zaklela. Molly se ušklíbla, ale nepokárala mě. Postavila jsem moučkový cukr na linku a sehnula se, abych posbírala střepy. Skoro jsem zapomněla, že má babička tuhle schopnost a občas se projeví. Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli jsou to opravdu předtuchy, anebo jestli jenom mimořádně dobře dokáže předvídat, co se stane. Jedním jsem si ale jistá byla. Zrovna tohle mi moc nechybělo.

V obchodě panoval naprostý chaos. Někteří zákazníci přicházeli, aby si dali Mollyinu proslulou kávu, která zlepšovala náladu, a dortíček na chmury. Jiní zamířili rovnou mezi regály s knížkami a jen mávli na babičku stojící za pultem, aby jí dali vědět, že se na kávu staví později. Pohodlná křesla i malé kruhové stolky byly skoro všechny obsazené, prostorem se nesl tichý hovor i smích. Občas se ozvalo cvaknutí foťáku, po kterém vždy následovalo Mollyinino upozornění, že se tady nefotí. To proto, aby si návštěvníci mohli vychutnat skutečný klid bez shonu dnešní doby a všudypřítomných sociálních sítí. Ani wifi tu neměla. Docela jsem to chápala. Z postování každého jídla, jako to dělala moje bývalá kolegyně, mi naskakovala kopřivka. Ani z Connorova neustálého sdílení momentek z každodenního života jsem nebyla na větvi. Ráno začínal posilovnou nebo během v parku, následovalo obligátní kafe ve Starbucks, které bral i pro mě, přestože bych se bez něj obešla.

Pod pultem se mi rozsvítil telefon. V podřepu jsem vedle něj dorovnávala dortíky do vitríny a koutkem oka jsem zahlédla notifikaci, že Connor O’Brian opět sdílel něco na Instagramu. Dovedla jsem si celkem živě představit, že to zahrnovalo ranní běh s jistou černovláskou z právního oddělení mé bývalé firmy. Mimoděk jsem zaťala prsty do něčeho měkkého.

„Idiot,“ řekla jsem spíš pro sebe, ale podle Mollyina pozvednutého obočí mi bylo jasné, že to slyšela.

„Sophie, zlatíčko, přestaň tam tak pěchovat ty dortíky. Uděláš z nich posypku,“ upozornila mě opatrně a vytáhla mě za ruku nahoru. Omluvně jsem pohledem sklouzla od několika zdevastovaných dezertů k babiččinu obličeji.

„Promiň.“

Molly se slabě ušklíbla: „Vidím, že ti tu tinkturu asi budu muset lít po litrech.“

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem spíš sebe než ji.

„A já jsem čínský bůh srandy,“ odvětila s lehkou ironií v hlase.

Navzdory celé situaci mi zaškubaly koutky.

„A stačí ti oltář, anebo máme vystavět rovnou celý chrám?“

„Oltáříček. Jsem skromná.“ Mrkla na mě a obrátila se se širokým úsměvem k zákazníkovi, který se u nás objevil. Dívala jsem se, jak se původně zachmuřená tvář staršího pána díky babiččinu úsměvu a nakažlivé dobré náladě rozzářila. Z nepříjemného bručouna se stal skoro plyšový medvídek, kterému Molly přičinlivě přisouvala talířek s dortíčkem s cukrovými fialkami pro klid duše a harmonii.

„A tady Sophie vám ještě udělá tu kávu,“ ujistila ho. „Klidně se běžte posadit, přinese vám ji.“

Muž jí hlubokým, trochu nakřáplým hlasem poděkoval.

„Sophie, drahoušku, udělej pro pána americano a vedle do malé konvičky napěň trochu mléka, kdyby si chtěl dolít. A kápni mu tam dvě kapky,“ mrkla na mě skoro spiklenecky.

Přikývla jsem. Babička dokázala vytušit, co kdo v danou chvíli potřebuje, a já jsem to nerozporovala. Kromě toho jsem stejně chtěla zaměstnat hlavu a trochu se zklidnit, než udělám ten naprosto finální krok – ještě jednou se podívám na profily svého bývalého na sociálních sítích, všude si ho smažu a zablokuju jako člověka, se kterým už nechci nic mít.

Práce mě uklidňovala. Prozatím jsme jely v módu, při němž jsem dělala, co Molly řekla, ať už se to týkalo vaření kávy, doplňování dezertů anebo knížek, popřípadě vyplňování objednávek na nové či chybějící tituly nebo dortů na oslavu, které babička občas někomu upekla. Klientelu si dost vybírala.

Když jsem podle požadavků uvařila kafe, poslala mě Molly doplnit regály s knížkami. Nenásilně mě učila všechny činnosti v obchodě, aby mi připomněla, co je každý den třeba udělat a na co si dát pozor. Bylo mi jasné, že mě brzo čeká samostatná směna, která snad dopřeje babičce tolik potřebný oddech. Od té ranní epizody jsem viděla, jak se jí klepou ruce. Když si myslela, že se nikdo nedívá, tu a tam se opřela o stolek či křeslo anebo si otřela čelo a krátce stiskla rty. Kávu jsem zákazníkům dneska nosila já.

Sehnula jsem se k regálu, na kterém jsem měla v komínku vyskládané knížky na doplnění. Brala jsem do ruky jednu po druhé a zařazovala je na správná místa v policích. Občas jsem musela několik titulů posunout nebo některý z nich otočit čelem, abych plně využila místo, pokud jsem zjistila, že něco z prodaných knih už nemáme. Udělala jsem si na papír poznámku a malou tužku s kouskem papíru jsem zastrčila do zadní kapsy džínů. Posunula jsem si brýle na nose a vzala do ruky další knížku. Vylezla jsem na nízký regál, vyhoupla se mírně na špičky a snažila se ji zastrčit tam, kam patří.

„Bonjour!“ ozvalo se nezaměnitelným mírně chraplavým hlasem spolu s divokým zacinkáním podkoviček nade dveřmi.

Prudce jsem se otočila a skoro slítla na zem. Do obchodu si to nakráčela Grace. Na hlavě měla tmavě modrý baret, který v divokých ohnivých vlasech doslova svítil. Už jenom chybělo, aby roztáhla ruce v muzikálovém gestu a hlasitě zazpívala: Konečně jsem tady! A to v podstatě udělala, až na ten zpěv.

Široce se usmála. Několik turistů na ni koukalo jako na zjevení a snad by si ji i vyfotilo, kdyby se nebáli Molly. Místní vůbec nepřekvapila. Pár jí mávlo na pozdrav. Někdo se dokonce zeptal, jak se měli s Flynnem v Paříži.

„Bylo to magnifique,“ ujistila je se širokým úsměvem a pak se hřejivýma hnědýma očima zadívala na mě. Úsměv se jí protáhl ještě víc. „Promiň, že jsem tady nebyla hned, když jsi přijela.“ Zamířila rovnou ke mně a bez dalších řečí mě stáhla z regálu a sevřela pevně v objetí. Byla o půl hlavy menší než já a malinko kypřejší. Voněla po konvalinkách. Přesně tak, jak jsem si pamatovala.

„To je v pohodě. Šlo přece o Paříž,“ pronesla jsem zlehka.

Zpytavě mě pozorovala a naklonila hlavu mírně na stranu. „Chceš o tom mluvit?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ani ne.“

Ještě chvíli se na mě dívala, pak přikývla. „Fajn. Takže když jsi konečně tady, máme před sebou spoustu práce. Svatba je už skoro za dveřmi a já pořád čekala na svou svědkyni, aby mi uspořádala rozlučku se svobodou, na kterou tohle město nezapomene.“ Zahýbala divoce rezavým obočím a zatvářila se jako mlsná kočka.

Navzdory všemu jsem se rozesmála. „Jasně, všem se to vryje do paměti. Na věčné časy,“ ujistila jsem ji a vydala se s ní rovnou k pultu. „Udělám nám kafe a povyprávíš mi, co je nového.“ V kontaktu jsme sice byly pravidelně, ale na jejich pařížských předlíbánkách jsem ji nerušila. Kromě toho jsem nechtěla, aby si kazila tolik vytouženou dovolenou tím, že bude řešit moje osobní peklo, kterým jsem si právě procházela. To začalo epizodou s názvem Rozchod s nevěrným kreténem, pak následovalo Veřejné ponížení, protože jsem byla jediná, kdo o tom krásném firemním několikatýdenním tajemství nevěděl. Jako další přišla na scénu Předstíraná lítostí kolegů a Není to tebou, ale mnou a Buďme kamarádi. A hned nato Nemusíš se hned stěhovat, můžeš spát na gauči, než si něco najdeš. O chvilku později Proč odcházíš z práce? A všemi oblíbené a idioty naprosto nepochopitelné Proč se neozýváš a nemluvíš se mnou?

„Pro dobré kafe bych zabíjela.“ Grace nadšením zatleskala a opřela se o pult kousek od pokladny. „Zdravím, Molly. Jak se máte?“ Zeširoka se usmála na moji babičku, která se právě natahovala do vitríny pro dva dezerty s jedlými květinami. Každý z nich položila na talířek.

„Skvěle. Vrátila se mi vnučka, co víc si přát,“ ujistila ji mile a posunula k ní talířky. „Ještě sis tu svatbu tady nerozmyslela?“ V jejím hlase bylo cítit trochu napětí.

Grace zavrtěla hlavou a rozhodně prohlásila: „Ne, vezmeme se podle plánu.“

Molly se na ni dlouze zadívala a pak tak tiše, že jsem to přes pěnící mléko v nerezové konvičce skoro neslyšela, řekla: „Dej na něj pozor. Kletby nespí, jen čekají.“

Kapitola třetí

Grace mi chtěla říct určité důležité věci osobně a po telefonu jen tajemně mlžila. Neviděly jsme se od její návštěvy v Mollyině obchodě, což bylo před víc než čtyřmi dny. Přičítala jsem to tomu, že s blížící se svatbou vrcholily veškeré přípravy. Její rodina to pojala jako velkolepou událost, přestože z toho byli nervózní, a proto si nárokovala veškerý její čas. Můj čas zase zabírala Molly a knihkupectví, takže nám zbyla jenom komunikace přes mobil.

Moje kamarádka věděla, jak mě neurčité odpovědi rozčilují, ale stejně to dělala.

„Prostě ti všechno řeknu, až se uvidíme. Aspoň nás to donutí najít si na sebe pár hodin,“ uzavřela debatu pokaždé, když jsem se ptala, co se děje. Takže jakmile jsme se jen den před rozlučkou konečně sešly v jejím malém bytečku na Pinewood Avenue, kde hodlala bydlet až do svatby, čekala jsem, že mě zasype tunou jobovek a informací.

Krátkým gestem ruky mě nasměřovala rovnou do pohodlného tmavě modrého křesla v malém obývacím pokoji. Hned vedle stál stojan s téměř dokončeným obrazem malovaným podle čísel. Byla to její úchylka a způsob, jak na chvíli vypnout. A podle toho, jak se roztržitě pohybovala po kuchyni, kterou od obýváčku odděloval jenom malý barový pult, bych řekla, že jich za poslední dobu namalovala spoustu. Koutkem oka jsem zachytila několik různě velkých pláten opřených o stěnu v rohu. Nepletla jsem se.

„Fakt nechceš pomoct?“ nabídla jsem se, když jsem viděla, jak na tác snáší všechno od pití přes nějaké zobání až po hrnky s kávou.

Roztržitě zavrtěla hlavou a vyhrnula si rukávy tenkého skořicového svetříku k loktům. „Prosím tě, seď. Spíš mi řekni, jestli je s Molly všechno v pohodě.“

Zvedla jsem k ní zamračený pohled, zatímco jsem si pohrávala s látkou světle modrého trička. „Jak to myslíš?“

Grace si odfoukla pramen rezavých vlasů z očí a zpříma na mě koukla. „Jak jsem řekla.“ Na čele jí vyskočila vráska. „Chceš mi tvrdit, že sis ničeho za ten týden, co jsi tady, nevšimla?“

Krátce jsem semkla rty a nadechla se nosem. Vždycky šla přímo k věci. Nakonec jsem ale přikývla. „Může to být už stáří.“

Uvědomovala jsem si, že Molly začínaly padat věci z rukou víc a víc. Občas byla i duchem nepřítomná.

Grace pokrčila rameny a vzala tác z linky. Trochu zafuněla. Už jsem se zvedala z křesla, abych jí přece jenom pomohla, když trochu popudlivě vyštěkla: „Seď!“

Překvapená úsečným tónem jsem se znovu posadila. Nejspíš jsem vypadala trochu naštvaně, protože jen co složila jídlo i pití na stolek mezi nás, vypadlo z ní smířlivě: „Promiň. D-děje se toho teď trochu moc. A jdeme do finále, takže mám nervy malinko na pochodu. Moje rodina je šílená, znáš je. Jsou strašně nervózní a kompenzují si to snahou o naprostou dokonalost celého dne.“

A nervózní byla i Grace. Vždycky když byla pod tlakem, začínala u určitých hlásek lehce koktat.

„V pohodě,“ zamumlala jsem a sledovala, jak si sedá na hořčicově zbarvený gauč.

Natáhla se pro sklenici s vodou. „Ale teď vážně. Molly mi nepřišla v pohodě, co jsem jí řekla, že se tady budu vdávat. Od té doby mě furt jenom varuje a přemlouvá, abychom s Flynnem odjeli z města. A nejspíš se pustila i d-do něj, protože je posledních pár dní vyloženě divný a roztržitý. T-to se mu vůbec nepodobá.“ Ten konec zněl trochu plačtivě.

Překvapeně jsem na ni zírala. Tohle se zase nepodobalo jí. Grace jen tak kvůli něčemu nebrečela. A Flynn byl vždycky kliďas, čímž vyvažoval moji kamarádku, která měla pro změnu náturu jako dělová koule a všude jí bylo plno.

„A nedělá zase na nějaké reportáži?“ nadhodila jsem první logickou věc, co mě napadla. Nechtělo se mi moc věřit, že by měla Molly takový vliv na pragmatického a klidného Flynna. Vždyť pracoval v místních novinách a ještě jako externí redaktor pro velký irský deník.

„T-to je taky právě to. Vůbec nic mi nechce říct a od té doby, co jsme přijeli z Paříže, se chová vyloženě divně. Míval to všechno na salámu, a t-teď pořád někam strašně spěchá. A viděla jsem u něj v půllitru na stole růži. Chápeš to? T-ten chlap by zabil i kaktus, a najednou má doma růži? Nechtěl mi k tomu nic říct. Prý ji našel a bylo mu líto ji tam nechat ležet a zvadnout. Ani d-dát mi ji nechtěl.“

Povytáhla jsem obočí. „Nemůže to být jenom nervozita ze svatby a z věcí kolem?“ Snažila jsem se najít další logický důvod. Ta růže byla sice divná, ale mohla mít nějaké normální vysvětlení. Takové, které hned nezahrnovalo utajenou milenku. To Flynn neměl v povaze.

Grace trhla rameny a napila se vody. Postavila skleničku na stolek a začala uždibovat sušenku. „Vážně sis u Molly ničeho nevšimla? Přijde mi jak posedlá,“ vrátila se k původnímu tématu. „Takže je dost možný, že Flynna, i když mi přijde šílený to říct, něčím vyděsila.“

Zůstala jsem na ni zírat. Cítila jsem, jak se mi mezi obočím prohloubila vráska. „Molly začínají padat věci z rukou a občas jsem ji přistihla si něco mumlat. Už má prostě svůj věk. Ale určitě by záměrně nesabotovala tvoji svatbu ani by se od tebe nesnažila Flynna odehnat.“ Tím jsem si u babičky byla jistá.

Grace vyhrkly slzy do očí.

Zarazila jsem se. Tohle už bylo fakt divný.

„Promiň. Omlouvám se. T-takhle jsem to nemyslela,“ zvedla ruce i se sušenkou v uklidňujícím gestu.

Nezlobila jsem se. Jenom jsem zatím z celého setkání byla docela zmatená. Víc než lesní včela.

„Co kdybys mi řekla, s čím na tebe vyrukovala moje babička?“ nadhodila jsem tu klíčovou otázku.

Grace si otřela koutky očí a s nádechem přikývla. Ještě pár vteřin pátrala v mé tváři po nějaké známce naštvání… která tam nebyla. Zato zmatek mohla zahlédnout ve vrchovaté míře.

„Začala s t-tím, že znovu probudím kletbu. Že na sebe přivolám akorát neštěstí, protože ona si pro něj přijde. Že už je na cestě, ale ještě se prý můžeme zachránit. Stačí odjet z města a vzít se mimo.“

Něco ledového mi sevřelo žaludek. Ani z té kávy, pro kterou jsem se během vyprávění natáhla, jsem neupila. Dívala jsem se na Grace a cítila, jak mi vyskakují vrásky na čele. Molly tohle období už kdysi měla. To jsem byla ještě malá. Začala si doma mumlat, vyhledávala Siobhain, která se měla vdávat. Ale to bylo před dvaceti lety. Mohlo a nemuselo to souviset. Nepamatovala jsem si, že by jí tehdy něco padalo z rukou.

„A t-teď naposledy, než jsme odjížděli do Paříže, jsem se za ní zastavovala. D-dívala se na mě smrtelně vážně a řekla mi, že už je pozdě. Že je t-tady. Skoro mi popřála upřímnou soustrast.“ Málem se rozplakala. Nikdy jsem Grace neviděla, aby měla nervy takhle na pochodu. Podala jsem jí krabičku s papírovými kapesníky, kterou měla postavenou na poličce pod stolkem. Tiše poděkovala, zamumlala další promiň a hlasitě se vysmrkala.

Zatímco si otírala oči, připustila jsem pomalu: „Kdysi jsem slyšela Molly mluvit o kletbě. Ale byla jsem hodně malá. Dávala si pozor, abych nezaslechla nic víc. Šel z ní tehdy strach. A pak to byla najednou zase Molly, jakou jsem znala. Jako kdyby se to předtím vůbec nestalo.“

„Můžu zkusit s Molly promluvit. Do svatby zbývá šest dní. Uvidím, co zjistím, ale určitě jí nešlo o to vás deptat,“ pokoušela jsem se Grace uklidnit. Vypadala, že se co nevidět znovu rozpláče. Kdy se stala tak přecitlivělou?

Popotáhla. „Věřím, že ne. Navíc Hughesovi se brali předloni a nic se nestalo.“

Naklonila jsem hlavu malinko na stranu a čekala, co z ní vypadne.