Tereza P. Polivchuk, Donuť mě cvičit

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna HRG s.r.o. – Litomyšl

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2025 Tereza P. Polivchuk

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-51-5

Print: ISBN 978-80-53012-49-2

Věnování

„Pro všechny holky, co byly někdy na dietě a selhaly, jen co zahlédly krabici donutů. Nebojte, krásky, pořád je tu dost chlapů, co spíš než ostré lícní kosti ocení, že vás jen tak někdo neunese. A taky mu neutečete!“

Anotace

Radka miluje donuty a nesnáší pohyb. O fitku si myslí, že je místem, kam se lidi chodí dobrovolně mučit. Její nejlepší kamarád Marek na to má však jiný názor a do jednoho z nich ji dotáhne. Radka se tam setká s Romanem – trenérem s tělem antického boha. Ten vlivem nemilosrdného osudu nemá typickou duši chlapa, třebaže mu zrak občas sklouzne spíš do výstřihu než do očí. Jedno Romanovo zašeptání a Radka si hodí činku na nohu. Nevinná nehoda spustí lavinu komických, ale i dramatických událostí. Co se stane, když někdo řízne do stále nezacelené rány? Je možné odpustit tomu, kdo vám vypálí život do základů? A jak s tím vším souvisí jablečné taštičky?

DONUŤ MĚ

CVIČIT

TEREZA P.

POLIVCHUK

Kapitola 1.

RADKA

Než začneme.

Tereza si pro vás připravila playlist písniček, který inspiroval Romana při cvičení ve fitku. Pusťte si ho na Spotify.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít. A nebo si ji rovnou stáhněte teď ZDE.

* * *

S chutí se zakousnu do Lotusáku. Donut plněný karamelem, politý bílou čokoládou a posypaný lotus sušenkami. Dokonalá kombinace chutí mi vystřelí dopamin do závratných výšin a já slastí přivřu oči.

„Raduno!“ vykřikne Marek a vytrhne mi donut z ruky.

„Okamžitě mi to vrať,“ oženu se po něm, ale uskočí. Nesnáším, když se někdo staví mezi mě a moje jídlo.

Zakousne se mi do svačiny, a když vyloudí hmmmm, musím vypadat jako rozzuřená hrošice, chránící vlastní mládě. Skočím po něm, ale stane se akorát to, že narazím kolenem do stolu, když Marek hbitě a se smíchem uhne.

„Držíš přece dietu! Nechápu, proč si to vůbec kupuješ. Nic nemáš, nic nesežereš. Základní pravidlo úspěšného hubnutí.“ Pro jistotu si zbytek mého Lotusáku nacpe do chřtánu a já si jen frustrovaně povzdechnu.

„Ale vždyť já vím, nechtěla jsem. Jenže když chodím přes Senovážné náměstí, stojí tam stánek, který je jako zakletý. Nohy mě k němu vždycky zanesou.“

Marek jen mlčky zakroutí hlavou a ušklíbne se nad další mojí výmluvou. Je mým nejlepším kamarádem a stojí mi po boku i při pokusu zhubnout. Pokus číslo 936535, abychom byli přesní. Jenže já mám tak ráda jídlo. A jídlo má rádo mě. A tomu volání holt někdy nejde odolat.

Marek mě cvrnkne do nosu a jde chystat novou expozici. Kromě toho, že mi krade jídlo, je i skvělý historik a právě chystá výstavu na téma Keltové na jihu Boiohaema. Miluju jeho zapálení pro věc a dost často se nechám unést jeho elánem.

Dopiju čaj a jdu připravovat propagační materiály a spravovat sociální sítě. V Jihočeském muzeu v Českých Budějovicích pracuju na oddělení vzdělání a komunikace. Svoji práci zbožňuju. Žádný stereotyp, blízký kontakt s historií.

„Zase s hlavou v oblacích,“ rýpne si Sandra. Protočím oči v sloup a radši se zvednu k odchodu. Téhle ženské se vyhýbám, jak jen to jde. Škoda, že ona nemá tu stejnou potřebu. Pohodlně se rozvalí na židli v malé kuchyňce a vyzývavě se mi dívá do očí. Jako by jí nestačilo, že mi odloudila přítele. Ještě mi musí znepříjemňovat dny v práci. Čaj vyliju, nějak mi zhořkl v ústech, a hrnek nechám ve dřezu, umyju ho později, až tu nebude ONA.

Ta krásná, hubená, modrooká blondýna. Především hubená, to je veliké plus. Milan si dával záležet na tom, aby mi to v posledních letech neustále předhazoval.

„Podívej se, jak jsi přibrala. No teda, ty máš tu prdel snad čím dál větší! Měla bys zhubnout. Dělej se sebou něco. To Sandra od vás z práce, to je aspoň baba!“

Jako bych ho pořád slyšela. Je to sice už rok, ale stále mě to mrzí. Ne že mě vyměnil za mladší a hezčí model. Ale to, že mě přestal milovat údajně kvůli váze. Jako by dvacet kilo tuku mohlo za to, že vás někdo přestane mít rád. Zamyšleně dojdu do kanceláře, kde se pustím do práce. Pitomá Sandra! Celé odpoledne pak přemítám nad tím, co je na ní tak výjimečného. Marek mě zastihne, jak civím do monitoru.

„Nezapomněla jsi mrkat, holka?“ utrousí a sedne si na židli za stolem, kde se točí jako malé dítě.

„Ne, ale zase mě nasrala Sandra.“

„Drahoušku,“ spustí, i když ví, jak to oslovení nesnáším. „Sandra je dlouhonohá koza. Ani zdaleka nedosahuje tvých kvalit. Hezká tvářička jí nezůstane navěky. Ale mozek? Mozek není obočí, ten si nedokreslíš, když ti chybí.“

„No jo, ale…“

„Žádný ale, Raduno, měla bys jí děkovat. Jen ať si s Milanem užije. Jak dlouho bude trvat, než jí dojde, že všechny věci má na splátky, čuchá si k ponožkám a navíc má pánbíčkářskou, šílenou matku?“

No, jedna nula pro Marka, protože se musím začít smát. Smradlavé ponožky, věřící tchyně křižující se při každém sprostém slově… to mi fakt chybět nebude.

„Jdeme dneska na kruháč, že jo?“ zeptá se mě s přimhouřenýma očima. Ach jo, nemám žádnou výmluvu, takže mi asi nezbude nic jiného než jít cvičit. A navíc, je duben. Dvacet kilo do léta zhubnout nestihnu, ale třeba nebudu v plavkách úplný sulc. Možná jen takový menší sulcíček.

Po práci zamíříme s Markem zavěšení do sebe do Bcross Gymu, máme to pár minut. O půl šesté začíná kruhový trénink. S přestávkami chodím už rok a na jednu stranu to nenávidím, na druhou stranu miluju ten vyplavený endorfin. I když můj obličej po hodině musí být rudý jako řiť paviána, jsem na sebe pak pyšná, že jsem to zvládla.

Rozdělíme se před šatnami. Jen co vlezu do místnosti, mám pocit, jako bych se ocitla ve slepičárně. Nechci nikoho urazit, ale to kvokání o dětech, co bude kdo vařit o víkendu, kam se letos pojede na dovolenou? To jde mimo mě. Já se tak maximálně můžu bavit o počtu mrkviček, kterými nakrmím svou králici Hokaidó. Zalezu si do kouta a začnu se převlékat. Sundám černé kalhoty, vínovou halenku a nenápadně vrhám pohledy do zrcadla. Nejsem vyloženě metráček. Vážím osmdesát osm kilo při výšce metr sedmdesát. Díky cvičení mám zpevněnou postavu, i když jsem za ten rok nezhubla ani kilo. Černé mikádo sepnu do směšného culíčku, protože nesnesu při pohybu vlasy v obličeji.

Když dojdu do místnosti, už tu je většina lidí, skoro každé stanoviště je obsazeno. Marek na mě mává. Ten neřád! Zabral mi skákání přes švihadlo. Ví, jak ho nesnáším. Při kruhovém tréninku se vystřídáme na všech stanovištích, ale začínat švihadlem? Dojdu k němu a vidím, jak se škodolibě směje.

„To máš za toho Lotusáka, Radulinko moje,“ oznámí sladce a dá mi přátelskou herdu do zad takovou silou, že jsem ráda, že nenosím brýle. Už by letěly.

„Už jsem ti říkala, jak tě nesnáším?“ syknu.

„Jo, říkáš to furt. Jenže jako tvůj nejlepší kámoš vím, že až budeš mít jednou tělo bohyně, poděkuješ mi.“

Zrovna když vyprsknu smíchy, do místnosti vstoupí muž. Co muž, učiněný alfasamec. Stočí se na něj zraky všech. I Marka.

„Neslintej,“ žďuchnu do něj.

Zazubí se, ale mlčí. Vlastně se ani nedivím. Nemůžu říct, že by mi ten krasavec nevyrazil dech. Vysportovaná, svalnatá postava, poměrně dost opálená na to, že je duben. Bílé tričko obepíná silné bicepsy, černé kraťasy jen lehce odstávají na svalnatých stehnech. Nevím, proč mě napadne, že by jimi určitě zvládl rozmáčknout meloun. Zčervenám při té myšlence stejně jako dužina toho melounu a zrovna v tu chvíli nás přejede pohledem. Z černých vlasů mu sem tam vykukují šediny, ale z nějakého důvodu ho to dělá ještě víc sexy. Modré oči jsou jako dvě studánky, hluboké a tyrkysově modré. Sakra, přemýšlím jako puberťačka, napadne mě. Naštěstí nás jen přelétne pohledem a odhalí dokonale bílé zuby při úsměvu, který mu na tváři vykouzlí dva ďolíčky.

„Ahoj bando, jsem nový trenér a náhrada za Vencu. Mé jméno je Roman. Dnešní trénink jsem trochu obměnil, jak jste si mohli všimnout.“

No, upřímně jsem si teda nevšimla. Ale když se teď rozhlédnu okolo, tak ano, některá stanoviště jsou opravdu nová.

Roman píská na píšťalku a trénink začíná. Skok přes švihadlo, kliky na podložce, výstupy na bednu. Uběhne pár minut a lije ze mě jako z dělníka se sbíječkou uprostřed léta. Po půl hodině mě od infarktu dělí jen pár okamžiků. Na řadu přicházejí dřepy s kettlebellem. Marek mi podá ten nejtěžší, osel. Jenže je mi trapné si brát lehčí, co kdyby se někdo díval.

„Kolena musí být v pravém úhlu,“ ozve se za mnou chraplavý hlas.

„Do prdele!“ zařvu.

Kapitola 2.

ROMAN

Ženská bláznivá, napadne mě. Jen jsem jí řekl, ať drží kolena v pravém úhlu a ona si hodí kettlebell na nohu?

„Jsi v pohodě?“ zeptám se. Zírá na mě nevraživě, jako bych jí to závaží hodil na nohu snad já.

„Ne nejsem, když mi na nohu spadlo asi sedm kilo.“

„Musíš dávat pozor,“ pokrčím rameny. Vypadá, že se pro kettlebell sehne a mrskne ho po mně. Líbí se mi ty blesky, co jí šlehají z očí. Je trochu silnější, ale v očích má jiskru a navíc má fakt sexy postavu přesýpacích hodin. Usměju se.

Popotáhne si tričko dolů. Zdánlivě bezvýznamné gesto, ale ze zkušenosti vím, že je všechno, jen ne bezvýznamné. Ženy, které se takhle chovají, si nejsou jisté samy sebou. Ta žena má pár kilo navíc, ale postavu má zpevněnou. Navíc je vysoká, takže nemá důvod mít mindráky. A přesto je očividně má. Z jednoho gesta se dá vyčíst spousta informací. Její přítel se snaží zachránit situaci, protože na nás všichni koukají minimálně dvě minuty.

„Pojď, pro dnešek končíme.“ Vezme jí galantně věci, pak se sehne pro svoje a podepře ji. Nechci je vystavit trapnému zírání, proto písknu na píšťalku. „Nekoukáme, makáme! Jedu, jedu!“ Ještě než odejdou, podívám se na její oblý zadek, který se při kulhání natřásá jako kyprá bábovka, a na okamžik ho zatoužím zmáčknout. Docela závidím tomu jejímu, že si může lehnout na takový naducaný polštářek…

Ke smůle jedné ze dvou mladých holek zaslechnu i přes hlasitou hudbu posměšnou poznámku na stanovišti, kde se sprintuje na místě. „To je ale obří prdel, dívej, se klepe jak puding.“ Druhá holka se začne smát.

Přijdu k nim s úsměvem. Podívám se na autorku poznámky a pronesu: „To víš, někomu pánbůh nadělí hodně, někomu málo. A někomu třeba nic.“ Sjedu pohledem na její skoro plochou hruď, a když zrudne, pocítím škodolibou radost.

Z nějakého důvodu na tu ženu s křivkami myslím ještě dlouho po skončení hodiny.

Kapitola 3.

RADKA

„Raduno, počkej!“ dobíhá mě Marek. Zpomalím krok. „No tak, podívej se na mě,“ otočí mě proti sobě. Vidí mé slzy v očích, proto se hned zeptá. „Bolí to moc? Nepůjdeme na pohotovost?“

Zakroutím hlavou. „Ne, to přejde.“

„A proč brečíš?“ nechápe.

„Já nebrečím.“

„Aha, tak ti asi někdo stříkl vodu do očí?“

Chabě se pousměju. „Ty jsi neviděl, jak se díval?“

„Sorry, spíš než jeho oči mě zaujaly ty namakané půlky. Jsem pokrytec. Vinen,“ rozhodí teatrálně rukama a rozesměje mě tím.

„Já se z tebe picnu. Myslela jsem to, jak se na mě díval jako na nějaký póvl. Určitě je zvyklý mít v posteli samou čičinu.“

„Raduš! Ty jsi čičina, kolikrát ti to mám říkat?“ Chytne mě za bradu a já se zadívám do zelených očí. Kdyby nebyl jeho vztah se ženami chladný jako teplota v pitevní lednici, určitě bych se do něj zamilovala. „Máš něco na jazyku?“ významně zvedne obočí.

„Jo. Tohle by se mi s Lotusákem na gauči nestalo!“

Vyprskne smíchy a doprovodí mě až na autobus, kde mě políbí na tvář a odtancuje pryč, zatímco si prozpěvuje o Lotusákovi. Šašek.

V MHD tupě scrolluju na Instagramu reelska a přemýšlím, jak bych to měla jednoduché, kdybych byla hubená. Mám se ráda a necítím nenávist k vlastnímu tělu. Jen mě štve, že dost často slýchávám blbé poznámky. Člověk by čekal, že budou přicházet jen od mužů, ale především ženy umí být neskutečně jedovaté. I proto mám radši za nejlepšího kamaráda muže. Je to trochu zženštilá drbna, ale je upřímný a nesnáší podlost.

Dojedu na zastávku Suchomelská, vystoupím z autobusu a dělám, že nevidím ty neonové billboardy s nápisem McDonald. Udělám tři kroky. Jenže pak se otočím a jako můra letící vstříc smrtelné elektrické návnadě kráčím směrem k fastfoodu. Neměla bych to jíst. Ale zasloužím si nějakou satisfakci a odškodnění za bolest a potupu.

„A kdo jsem, abych odolala,“ zamumlám si a kolemjdoucí stará paní se na mě podívá jako na blázna. Mám chuť na ni zavolat: Haló, babi, ale já jsem blázen. Protože jdu sníst víc jídla, než jsem právě měla šanci vypotit. Zaplaším tyhle myšlenky, protože na výčitky bude času dost. Třeba zítra ráno, až mi to váha spočítá. Doslova.

Zapnu si bundu, přece jen jsou dubnové večery ještě chladné. Rozhlédnu se a přejdu silnici. Stepuju asi padesát metrů od restaurace. Mít po ruce nějakou kopretinu, začala bych jí trhat okvětní lístky. Mám. Nemám. Mám. Nemám… Tohle je peklo. Kdo nikdy neřešil váhu, tak to nepochopí. Závislost na alkoholu? Snadné, přestanete chodit do hospody, nekupujete alkohol. Závislost na automatech? Nebudete sázet. Zkrátka přestanete chodit tam, kde by vaše závislost mohla být v pokušení. Jenže jídlo? Nemůžete nejíst. A tak několikrát denně řeším dilema. Co jíst? Kolik toho jíst? Není to moc? Zavrtím hlavou sama nad sebou. Tyhle myšlenky mi hlavou sviští každý den, během každého jídla.

Přemýšlím, jestli někdy budu mít normální vztah k jídlu. Že bych si třeba dala pizzu, aniž bych hned myslela na to, že zítra nebudu jíst. Po pizze pak obyčejně přijdou želé bonbony. Kyselé žížalky a colové Haribo. Ideálně smíchané. No a pak už je to jedno, začnu zase od zítra. Následující ráno se vzbudím a rozhodnu se ten den omezit příjem jídla. Jenže žaludek je jako na vodě, inzulin si lítá jak chce a já bych sežrala vlka i s babičkou a Karkulkou v břiše. Zkrátka takový nekonečný příběh…

Kdybych měla auto, využila bych McDrive, aby nikdo neviděl, co si objednávám. Ale bohužel, řidičák jsem si nikdy neudělala. Nejdřív nebyly peníze, pak čas. A teď skoro ve třiceti už mám strach. Objednávám si na světelné tabuli, naštěstí tu není tolik lidí. Nesnáším, když mě někdo pozoruje. Představuju si, jak si myslí, že bych to neměla jíst, kolik toho musím sníst a tak podobně.

„Co noha?“ vyděsí mě hlas za mnou. To si ze mě někdo dělá srandu? Roman!

Polknu. Musel vidět těch pět položek, co jsem si naházela do košíku. Je mi tak trapně, že ze sebe nedostanu ani slovo. Jak se sem sakra dostal tak rychle? Musel jet hned po lekci autem, jinak to není možné.

„Není to škoda, kazit si cvičení jídlem?“ usměje se výsměšně.

„A co je vám do toho?“ rozčílím se.

Roman rozhodí rukama. „Beáta si poručila, tak jsem se tu stavil po tréninku. Miluje jablečnou taštičku.“ Chce ještě něco říct, ale zarazím ho.

„Hele, mě nezajímá, co má vaše borka ráda.“ Vtom mu ztvrdnou rysy v obličeji, v očích se mu cosi mihne a úsměv je pryč.

„Hezký večer,“ popřeje mi chladně a odejde objednávat k dalšímu panelu. Nejradši bych zrušila celou objednávku, ale teď už jsem tak naštvaná, že se potřebuju uklidnit. Hned, co zavolají moje číslo, si s hlavou dole dojdu pro tašku, čapnu jídlo a spěšně odejdu.

Kapitola 4.

ROMAN

Ta ženská má nějaký problém, napadne mě, když si vyzvedávám malý sáček se dvěma cheeseburgery a jablečnými taštičkami. Myslel jsem to dobře, fakt je škoda kazit si to po cvičení takovou kalorickou bombou. A navíc tím, co jsem viděl na tabuli? Musela by cvičit tak půl dne, aby to spálila. Její reakce nebyla moc adekvátní. Navíc nechápu, proč mi vyká, když ve fitku si všichni tykají.

Začne mi vrtat hlavou, proč na mě reaguje skoro až znechuceně. Nasednu do auta a zabouchnu dveře. Kolem prochází parta kluků a dvě holky. Začnou na mě ukazovat, ať vytúruju motor. Usměju se, nastartuju a nechám zařehtat přes dvě stě třicet koní mého Mercedesu 190 EVO. To auto je můj malý poklad. Je jen o něco mladší než já, ale v naprosto perfektním stavu.

Kluci začnou mávat pěstí ve vzduchu a pískat. Pomalu vycouvám z parkoviště a nedá mi to, abych ještě jednou nesešlápl pedál až na podlahu. Matka by mi řekla, že bych ve svých pětatřiceti už měl mít rozum, ale ženská nikdy nemůže pochopit vztah mezi chlapem a jeho autem. Dojedu před dům, otevřu čipem vrata a vjedu k baráku. Když vystoupím, pohladím šedou metalízu a jako už tolikrát si řeknu, že tohle auto bych nikdy nenechal stát přes noc na sídlišti.

„Beát? Jsem doma,“ zahulákám ve dveřích. Okamžitě se na mě vrhne Nero i Koule. Nero mi skočí na prsa, až pod jeho více než čtyřiceti kily zakolísám.

„Sedni!“ vykřiknu, než mi sežere mekáč i s pytlíkem. Koule vycítí příležitost a chňapne po něm. Zvednu sáček do vzduchu.

„Ségra, jestli nechceš mít k večeři jen ubrousky, asi bys měla pohnout.“

„Máš taštičku?“

Dám jí pusu na čelo. „Pro tebe vždycky, ségra.“ Usměje se tím svým andělským úsměvem a já mám chuť umačkat ji v náručí a chránit před celým světem.

Zakroutí hlavou, až jí zrzavý cop vystřelí do vzduchu. Mohla by ho používat jako nebezpečnou zbraň. K zrzavým vlasům má i pihatý nos. Obrátí zelené oči v sloup. Doma brýle nenosí, ve společnosti vždycky. Beáta je pro mě vším, po smrti matky jsme zůstali jen my dva.

„Nero, Koule, místo!“ zavolá autoritativním hlasem, když dojdeme do obýváku. Oba psi poslušně lehnou do pelechu.

„Tak naval, celý večer se na to těším!“ natáhne ruku mým směrem. Někdy mě děsí, jak přesně ví, kde kdo stojí, aniž by daný člověk promluvil. Ale je slepá odmala, takže má určitě skvěle vyvinuté všechny ostatní smysly. Podám jí sáček a pohodlně se rozvalím v křesle.

„Ty jsi donesl tři?“ začne se smát. „Vždyť jsem ti říkala, že jedna taštička mi stačí.“

„Ségra, řekla jsi taštičky, přinesl jsem taštičky.“ Pokrčím rameny.

Přetáhnu si mikinu přes hlavu a hodím ji přes opěradlo.

„Nezapomeň si pak tu mikinu uklidit,“ mumlá s pusou plnou cheeseburgeru.

„Už jsem ti někdy řekl, že mě děsí, jak vidíš bez zraku?“

„Jo, říkáš to furt. A nemusím vidět, vím, jaký jsi bordelář. Co dneska v nové staré práci?“

Usměju se. Měl jsem štěstí v neštěstí. Dosud jsem pracoval ve fabrice na dvě směny a přitom si dodělával různé kurzy na trenéra. V Bcross Gymu jsem byl jako doma, ale vždycky jen na svých trénincích. Teď, když vypadl Venca, naskytla se mi skvělá příležitost, jak si vyzkoušet práci trenéra. Rozhodit sítě a takříkajíc si vše osahat. Nemám strach, že bych neměl dost klientů. Respektive klientek. Přestože se nepovažuju za nafoukance, tak vím, že za moje tréninky rádo zaplatí spousta žen.

„Hej, vnímáš mě?“ Dojde mi, že na mě asi Beáta mluví. „Ty ses zabouchl, nebo co?“ vysmívá se mi dál.

To ani ne, ale je fakt, že jako poslední mi hlavou prolétla vzpomínka na dvě oblé půlky zadku té ženy s mikádem.

„Jo, vnímám. Jsem se zamyslel, no. Ve fitku to bylo skvělé, vést kruháč mě fakt bavilo. Pak mě hned oslovily dvě holky, že by se mnou chtěly trénovat. Zítra budu mít vizitky a můžu je nechat na baru.“

„To ti přeju, bráško, věděla jsem, že to dokážeš.“

Chvíli mlčíme a ticho narušuje jen nějaká severská kriminálka v televizi. Většinou lidi zaplňují ticho trapnými konverzacemi. Ale ticho s těmi, které milujeme, je někdy mnohem lepší než prázdné věty. Po chvíli mi dojde trpělivost s kňouráním Koule a poklepu si na klín. S radostí vystřelí z pelechu a s rozběhem mi skočí do klína. Ještě že váží sotva čtvrtinu toho, co Nero. Jinak už bych byl asi neplodný. Zaskučím a uslyším potutelný smích.

Začnu fenku drbat a ona se stočí do klubíčka jako kočka a začne mi olizovat nohu. Syknu na ni, protože tohle nesnáším. Sice si prošla peklem, než k nám přišla, ale jsou věci, které nesnesu. Dodnes se mi otevírá kudla v kapse, když si vzpomenu na ty fotky. Fenka je pojmenovaná podle zadredovaného chumlu chlupů, kterým tehdy byla. Vypadala opravdu jako koule. Avšak po ostříhání z ní zůstala vychrtlá kostřička. Bílo-hnědá srst, jedno ucho vztyčené, druhé povislé a ten nejoddanější kukuč pod sluncem. Zvednu hlavu směrem k Nerovi. Vskutku nesourodá dvojka s ještě zvláštnější hierarchií – malý vořech má navrch před výstavním dobrmanem. Musím se pousmát. A zatímco Kouli stačí lidské doteky, Nero zírá Beátě do pusy. Vidět ho nemůže, ale nepochybuju o tom, že jeho loudící zrak dokáže vycítit.

Kapitola 5.

RADKA

Vzbudím se s náladou pod psa. V nártu mi tepe, ale vypadá to, že nejde o nic vážného. Bolí mě každičký sval. Zvednu se a sotva dosednu na záchod. S obavou jdu do koupelny, a když stoupnu na váhu, skoro se rozbrečím. Digitální číslice ukazují devadesát kilo. Sakra! Můžu si stokrát říkat, že po cvičení svaly natáhnou vodu. Že jídlo z fastfoodu je plné soli a tělo je vlivem toho zavodněné a za den dva se váha sníží. Jenže to číslo na mě působí jako rudý hadr na býka. Jsem naštvaná. Na sebe, ale i na toho vola, kvůli kterému mi spadlo závaží na nohu.

Naštěstí je dneska sobota, takže nemusím nic dělat a nikam chodit. Můžu klidně ležet na gauči jako Grinch a oddávat se sebelítosti. Počasí venku je k tomu jako dělané. Kapky deště prudce bubnují na parapety, jako by do nich chtěly udělat díru. Škodolibě pomyslím na všechny ty lidi, kteří teď jdou do práce. Anebo na majitele psů, kteří v tomhle počasí chtě nechtě musí jít ven. Trocha škodolibosti mi spraví náladu. Svět je pak o něco snesitelnějším místem. Uvařím si mátový čaj s medem a ta lahodná vůně na mě působí blahodárně. Než se čaj vylouhuje, dojdu pustit Hokaidó z klece, pomuchlám ji a dám pamlsky. Náš ranní rituál. Přes den je na volno puštěná v bytě, a když odcházím, tak ji zavírám, stejně tak na noc.

„Teda ty máš ránu,“ ocením svůj vzhled v zrcadle. Nebylo by lidstvu lépe bez nich? Každopádně nejsem z těch, co by se vzdávali. Proto ze sebe nakonec udělám člověka – umyju se, lehce se nalíčím, obleču si džíny a rolák a cestou z bytu vytočím Markovo číslo. Zvedne to Adrian.

„Čau bejby!“ pozdraví mě. „Mára tu není, šel běhat.“ Ušklíbnu se. Ten chlap není normální, cvičit takhle po ránu by mě ani nehlo. „Můžu ti nějak pomoct?“

„Jo, mám volno a myslela jsem, že bych se stavila.“ Teď lituju, že jsem radši nezavolala, než jsem vyšla z domu.

„No tak přijeď, něco vymyslíme,“ vybídne mě a položí mi to. Klasický Adrian. Autobus mi jede až za patnáct minut, a tak nespěchám. Na zastávce složím deštník, vytáhnu čtečku a začtu se.

Jako správná fanynka jsem přímo prahla po žádoucím spojení dvou hlavních hrdinů. Potřebovala jsem pulzující pilíř vášně, mamutí úd, zpupnou kobru, která by se odvážila zahrávat si s mou vaginální mangustou.

Skoro mi z toho vybouchne mozek. Co je to sakra vaginální mangusta? A jak si mám představit mamutí úd? Možná mě měl varovat název Hřebec. Ale ekniha byla ve slevě, a tak jsem si říkala, že to zkusím. Bohužel jsem chorobný dočítač i těch sebehorších knih, takže si tyhle otřesné stránky přečtu až do konce. Přijede autobus a já to mám ještě půl hodiny do Starých Hodějovic, kde kluci bydlí. Cestou čtu příběh cizí lásky. Ta na mě asi nečeká. Jenže v knížkách jsou všechny ženy tak dokonalé. Všechny jsou hubené, nádherné a orgasmu dosahují po druhém zakroužení po klitorisu. Třeba já to mám složitější a po začátcích vztahu s Milanem, kdy si stěžoval, že mě nejde uspokojit a že má varhánky na prstech, jsem to vzdala. Sama si umím udělat dobře, s chlapem prostě orgasmu nedosáhnu.

Vystoupím, a než dojdu ke klukům, nálada se mi zlepší. Přestalo pršet a vysvitlo sluníčko, bzučí hmyz a po dlouhé zimě je tak osvěžující vnímat pomalu se probouzející přírodu. Nakukuju do zahrad a kochám se spoustou tulipánů, fialek i trsů bledulí a sněženek. Nepoznám mezi nimi rozdíl, stejně jako mezi vlaštovkou a jiřičkou. Ať si to na Googlu vyhledám kolikrát chci, můj mozek to okamžitě zmuchlá jako kus papíru a hodí do mozkového koše.

Ještě než otevřu branku, slyším řev Kakadu. Jenom Adrian mohl pojmenovat papouška ara jménem Kakadu. Zazvoním a spustí se ještě větší řev. Otevřou se dveře a v nich stojí Marek s osuškou kolem pasu. Sjedu ho pohledem a musím uznat, že vypadá dobře. Odstín pokožky má sice jen o něco tmavší než je kůže Edwarda Cullena, ale rozcuchaný blonďatý sestřih, zelené oči a milá tvář z něj často dělá předmět zájmu žen. Musím říct, že mezi moji oblíbenou zábavu v práci patří pozorovat neustálé snahy žen pozvat ho na rande.

„Prosím tě, pojď a nestůj ve dveřích, nebo na nás někdo zavolá policii,“ protočí Marek oči v sloup.

„To se stalo jen jednou!“ brání se Adrian. Musím se smát při vzpomínce, jak sousedi před dvěma lety volali policii, protože se báli, že tu někoho vraždí. A to přitom jen Kakadu začal řvát uprostřed noci.

„Víš, miláčku, možná by sis příště mohl pořídit zvíře, které nedokáže vyloudit zvuk o hlasitosti až sto dvacet decibelů,“ pokrčí Marek rameny. „Protože proč doma nemít tvora, který může být hlasitý jako varovná siréna nebo sekačka na trávu.“ Vím, že se jen škádlí. Marek ho miluje a mám pocit, že by Adrianovi schválil i žirafu na zahradě. Určitě by se jmenovala třeba Zebra. Nebo Antilopa. Ti dva jsou důkazem, že se protiklady přitahují. Marek je ten, kdo se v téhle domácnosti stará o finance a uvažuje rozumně. Kdyby to bylo v rukou Adriana, měli by obývák plný havěti a ze složenek by si skládali lodičky nebo si hráli na Večerníčka.

„Dáš si něco?“ zeptá se Marek a hned mávne rukou. „Jasně že jo, mátový čaj s medem?“ Nemůžu si pomoct a musím se usmát. Je úžasné mít tak pozorného kamaráda. „Dej mi minutku, než se převleču. Nerad bych někoho pohoršoval.“

„Ale mě nepohoršuješ,“ přejede ho Adrian pohledem odshora dolů a olízne si rty jako mlsný kocour.

„Jenže mě jo!“ začnu se smát. „Už rok mám půst, a ať je gay nebo ne, furt je to chlap.“ Chci ještě něco dodat, jenže Marek se začne vlnit, že po něm musím hodit polštář. Do toho začne Kakadu řvát a já přemýšlím, jak v téhle domácnosti všechno funguje, ale zároveň je to líheň chaosu.

„Co noha?“ zeptá se Marek, když se vrátí oblečený.

„Neruš, teď je to zajímavé,“ ukážu na Adriana. Ten se pokouší chytit do pinzety larvy a nakrmit gekončíky. Má dva – Lady a Trumpa. A rád se baví tím, že jim dá larvu tak, aby vypadali jako ti dva psi, co žrali jednu špagetu, a pak si dali pusu. Nemůžu říct, že by mě nebavil pohled na čtyřicetiletého holohlavého chlapa, jak krmí havěť havětí. Marek je sice o sedm let mladší, ale je to on, kdo brzdí Adrianovy nápady pořídit si domů nové a nové druhy mazlíčků. A tak kromě ara a gekončíků má už jen obrovské akvárium se spoustou ryb, o nichž dokáže mluvit celé hodiny. Už mu akvárium ani nechválím, protože vždycky spustí hotovou kanonádu informací.

Marek mi donese čaj v krásném modrém plecháčku a tázavě vytáhne obočí.

„Jo, noha dobrá,“ odbudu ho.

„A nestavila ses v mekáči, Raduno, že ne?“ dívá se na mě skoro až rentgenovým pohledem.

Místo odpovědi protočím oči v sloup, protože nemá smysl odpovídat. Zná mě jako vlastní boty.

„Není to škoda, když jsme před tím makali?“

„Ježíš, ty jsi otravný stejně jako Roman!“ Že jsem udělala chybu, mi dojde ve chvíli, kdy se Adrian prudce otočí od gekončíků a zapomene na špagety Lady a Trumpa. Oba na mě zírají.

„Něco mi uniklo na trase fitko – mekáč – tvůj byt?“ zeptá se Marek.

Povzdechnu si. Je jako pitbul. Když se zakousne, nepustí. Takže je mi jasné, že dokud jim neřeknu, co se mi včera stalo, nedají mi pokoj. Proto ve zkratce vylíčím včerejší události. Vynechám jen to, že se mi ten vlezlý chlap připletl do snu a ráno jsem se vzbudila tak mokrá, že jsem si to musela udělat rukou.

„Hmm,“ reaguje Marek.

„Co sakra hmm?“ vyletím hned.

„Ale nic,“ potutelně se ušklíbne a mrkne na Adriana, jako bych tam snad nebyla. Praštila bych je polštářem, ale Kakadu se na chvíli uklidil na bidýlko a tohle by pro něj byl zase pokyn pro křik. Spokojím se s uraženým odfrknutím. Pak už ale Marek vytáhne Dostihy a sázky.

„Budeme hrát?“ zeptám se nadšeně.

„Máš něco lepšího na programu?“ zasměje se Adrian.

„Narcius a Napoli je můj!“ vykřiknu a už hledám fialové kartičky, abych se pokochala. Kromě toho, že miluju tuhle hru, jsem nechutně soutěživá a musím mít vždycky ty nejdražší koně.

Kapitola 6.

ROMAN

Po týdnu mám ve fitku dalších pět nových klientek a jednoho klienta. Moc mě těší zájem a neskutečně mě to nabíjí optimismem. Práce ve fabrice mě ubíjela, dělal jsem to jen proto, abych utáhl dům a mohl Beátě dopřát všechno, po čem její srdce touží. Klidně bych kvůli ní plaval do Mariánského příkopu pro mušli, kdyby si to přála. Naštěstí je skromná. Stejně jako byla naše matka. Úžasná žena, kterou jako učitelku zbožňovaly všechny děti. Učila historii, kterou milovala celou svou duší. Když si vzpomenu na naše vášnivé historické debaty u večeře, zasteskne se mi. Není to fér, že nás o ni osud připravil. Srazil ji nějaký řidič a od nehody ujel. Ještě teď se mi nenávistí sevře žaludek, když si pomyslím, že ten hajzl zabil člověka a prostě ujel.

„Ahojky,“ zavrní Aneta a vytrhne mě ze vzpomínek, což oceňuju. Je to moje první klientka, ačkoliv by mi nevadilo, kdyby mě bývala vůbec neoslovila. Začala mi psát SMS a já jsem slaboch, abych to utnul hned na začátku. I teď začne klevetit, ale hned ji zarazím. Platí mi za trénink, takže budeme trénovat. Zvyšuju zátěž na maximum, aby neměla čas myslet na blbosti. Po hodině se na mě jen zemdleně usměje a odejde. Vypadá trochu zklamaně, ale je mi to jedno. Za dvě hodiny mám kruhový trénink, Venca se prý jen tak nevrátí. A ačkoliv si v duchu nadávám, přesto myslím jen na to, jestli přijde ta černovláska, co tu byla minulý týden. Vlastně ani nevím, jak bych se k ní měl chovat.

Když zbývá deset minut do začátku lekce, skoro všichni už jsou v hale. Jen ona ne. A vlastně ani ten její přítel. Ušklíbnu se. Asi mají lepší věci na práci. A pro jednou mě hodina vůbec nebaví a dá mi hodně práce předstírat nadšení, aby klienti makali.

Po kruháči si dám ještě svůj trénink a tak se zničím, že sotva dojedu domů. Tam už mě čeká veselá Beáta a v její přítomnosti zkrátka nejde být dlouho naštvaný. Připravila mé oblíbené jídlo – sekanou s kaší. Máma nám to dělávala každou neděli.

„Myslíš na ni, že jo?“ zeptám se ségry, když začneme jíst.

„Chybí mi,“ zašeptá. „Tobě snad ne?“

„Jasně, že mi chybí. Byla to přece naše máma.“ Kousnu do okurky a opět se mi v hlavě rozběhnou vzpomínky na veselá nedělní dopoledne.

„Myslíš, že toho řidiče někdy chytí?“

„Ne,“ odpovím upřímně. Nechci jí dávat planou naději. Je silná a ustojí to, ostatně život se s ní nikdy nemazlil. Je silnější než já. Musí být. Já bych rozhodně život bez zraku nezvládl, to vím jistě.

„Ledaže by ho po letech dohnalo svědomí. Ale to se asi nestane,“ uchechtnu se smutně. „Co jsi celý den dělala?“ zkusím změnit téma.

Vděčně se usměje a začne vyprávět. Na půl ucha poslouchám veselé štěbetání. Hlavou se mi ale stále honí vzpomínky. Je to už pět let. Tenkrát jsem dokonce najmul soukromého detektiva a bral v práci každý přesčas, abych ho zaplatil. Nezjistil nic. Policie nezjistila nic. Přestože se na matčině těle našly zbytky vínové metalízy. Jako by se to auto propadlo do země. Jak je tohle v dnešní době vůbec možné? Žádní svědci, žádné kamerové záznamy.

Po jídle se vydáme ven. Beáta trvá na návštěvě hřbitova. Vezmu Nera i Kouli do auta, ač velice nerad. Beáta nechá hůl doma, důvěřuje mi. Vezme si jen sluneční brýle a vyrazíme. Když přijdeme k hrobu, je už pozdní odpoledne. Zapálíme svíčky, a zatímco Beáta stojí a já vidím, jak jí tečou slzy pod brýlemi, vrhnu se na hrob. Ometu popadané jehličí, srovnám dekorace, které sem Beáta nosí. Nechci ji ještě víc rozrušit, a tak jí neřeknu, že nějaký hajzl ukradl figurky hrdliček, co sem minule donesla. Ale sama sem nechodí, takže tohle je jedna z těch milosrdných lží, které neublíží tolik jako pravda. Stoupnu si vedle ní, přitiskne se ke mně a začne vzlykat. Zadívám se na nápis. Včera jsme spolu snili, dnes zůstala jen prázdnota…

Brečí pokaždé, když sem přijdeme. Nikdy jí nic neřeknu a jen mlčím, dokud neřekne, že můžeme odejít. S mámou si byly bližší než nejlepší kamarádky. Trávily spolu celé dny, Beáta jí pomáhala připravovat podklady do školy, bavily se a smály. Od té doby je barák často zlověstně tichý.

Jako vždy se vrátíme do auta a jedeme se psy do lesa. To nám na zlepšení nálady pomáhá nejvíc. Nero šťastně vystřelí od auta. Je dobrý asistenční pes a svoji práci bere zodpovědně. Ale jak se mu místo postroje nasadí obojek, stává se z něj hravé štěně. Koule se k němu vzápětí přidá a už běhají. Nejradši bych se rozběhl s nimi, ale nejde to, musím být sestře po ruce. Procházka prospěje všem, kromě mého milovaného mercedesu. Zasténám, když vidím Nerovy nohy od bláta a celý hnědý podvozek Koule. Vypadá jako polomáčené sušenky. Mám sice na zadních sedačkách ochranný potah, ale to mě příliš neuklidní.

„Dáme taštičku?“ zeptá se sestra rozverně. Nechápu, co jí na tom smaženém hnusu chutná. Měl jsem ji jednou. Bylo to přeslazené, smažené snad na sto let starém oleji a navíc jsem si spálil hubu.

„Dobře, ale cestou vyhodíme psy doma.“

Zavřu psy na zahradě a vyrazíme. Mohli bychom jet do McDonaldu u Lannovy třídy, je to kousek. Nebo se stavit v Igy centru. Jenže já jako blázen jedu přes celé město na Strakonickou.

„Proč jedeme tak dlouho?“ zeptá se Beáta.

Někdy mě vážně rozčiluje svojí bystrostí.

„Vždyť víš, jak miluju řízení!“ Naštěstí to není lež, a tak se jen potutelně usměje a dál si brouká jakousi melodii.

Obejdu auto, otevřu Beátě dveře.

„Co ti tak dlouho trvalo?“ kroutí hlavou a směje se.

Cestou ven nás div nesrazí nějaký holohlavý chlápek, až musím s Beátou uskočit, protože dveře se otevírají ven, takže by mohla dostat do nosu. Lekne se a pevně se mě chytí oběma rukama.

„Neboj, jen dveře,“ špitnu jí do ucha a nahlas zakleju.

„No, no, se zas tak moc nestalo,“ prohodí frajírek a obejde nás.

Table of Contents

Věnování

Anotace