Hope Marks, Na hraně vzpomínek var. B

série Thunder: Bouře v srdci – 1

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2025 Hope Marks

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-47-8

Anotace

Milovala jsem ho. Toho kluka, co mě uměl rozesmát, hrával na kytaru a zpíval se svou kapelou. Nebyl slavný, ale byl můj.

Tehdy. Před lety. Než… se všechno podělalo.

Dnes mám dvě práce, žiju v malém bytě a on? Září na výsluní. Jednoho večera, kdy jsem náhodou pinglovala v baru, se posadil za pult a díval se na mě s prázdným výrazem. V zátylku se mi zježily chloupky. Ani silou vůle jsem od něj nedokázala odtrhnout zrak. Jenže Jeremy – teď slavný zpěvák rockové skupiny Thunder, kluk, se kterým jsem zažila všechna svá poprvé – mě nepoznal.

Vedle něj seděla supermodelka, jeho přítelkyně. A mně se v těle rozlily staré, zapomenuté pocity. Toužila jsem po něm. Chtěla jsem, aby byl zase jen můj. Jenže to mělo háček… dost zásadní. A ta jizva, která se mu táhla od levého obočí až k vlasům, mi připomínala osudný den, kdy se všechno změnilo.

Den, kdy zemřela naše naděje.

Nebo ne? Možná ještě existuje nová šance. Nový začátek. Ale musím mu něco zatajit. Něco důležitého.

Na hraně vzpomínek

Thunder: Bouře v srdcích

díl 1.

od

Hope marks

Pro čtenářky

Milé čtenářky, děkuji, že čtete mé knihy. Tento příběh jsem nosila v hlavě nejméně od puberty a nastal čas vám jej představit. Doufám, že si knihu o zapomenutí a lásce užijete stejně jako já, když jsem jej přenášela ze své hlavy na papír. Díky patří také mým beta čtenářkám, které vždy netrpělivě čekají na každý můj nový příběh a mezi prvními čtou vše, co napíši. Děkuji, holky, jsem ráda, že vás mám a vděčím vám za mnoho užitečných postřehů. Každá si zasloužíte mé obrovské uznání za to, jakou máte se mnou trpělivost. Rozhodně velké poděkování patří Lucii Zikudové, která jako beta četla poslední verzi a měla spoustu užitečných poznámek. Díky také patří všem, kteří se na knize podíleli a společně ji dovedli až k vám. A také děkuji Vám čtenářkám a holkám, které v rámci spolupráce mé knihy čtou, sdílí na sociálních sítích a pomáhají je dostávat do povědomí čtenářů.

Série o hudební skupině nevznikla náhodou, ale z mých pubertálních snů, kdy jsem se platonicky zamilovala tehdy do mé oblíbené skupiny. Konkrétně do zpěváka. Myslím, že každá jsme v určitém věku potají snila o nějakém herci či zpěvákovi…

Pro tuto knižní hudební skupinu jsem si vybrala především písně od skupiny Nickelback, protože jejich hudba mi dokáže proniknout až do duše a líbí se mi jejich texty.

Tak tedy příjemné čtení, s láskou vaše Hope.

„Pro všechny silné ženy, které se nevzdávají.“

Playlist

Unikátní písnička ke knize, kterou vytvořila sama autorka.

Playlist písniček

Před dvěma lety…

Jeremy

„Počítám, že ho chceš překvapit příští týden během koncertu?“

Zkontroloval jsem zpětná zrcátka a značku hlavní silnice, kterou ozařovala světla auta. Venku panovala tma. Žena na sedadle spolujezdce si domluvila večerní setkání se soukromým doktorem, kam jsme měli namířeno, a jelikož jí nebylo příliš dobře, poprosila mě, abych ji odvezl. Neměl jsem s tím problém. Zrovna jsem projel křižovatku a blížil se k horizontu, když promluvila… a najednou mě oslepila čtyři světla a do uší mi proniklo hlasité túrování. Zamžoural jsem a uvědomil si, že se proti nám řítí dvě auta vedle sebe. Myslel jsem, že to jedno stihne předjet a zařadit se zpátky, ale bohužel…

„Bude překvapený, věř mi, S…“

„Do prdele!“ vykřikl jsem.

Obrovská rána mě vymrštila dopředu a pás se mi zaryl do těla. Hlavu mi zachytil airbag, od kterého jsem se odrazil a obličej měl jako v ohni. Do uší mi narážel hluk skřípajících plechů a ženský zděšený křik. Plíce mi zaplnil pach z vystřelených airbagů a panika pohltila tělo jako kokon. Mozek nedokázal pochopit situaci, která nastala, avšak vnitřně jsem cítil, jak zlá situace je. Auto se po nárazu otočilo napříč silnicí.

Bože, stůj při mně. Nedovol, aby se nám něco stalo. Usilovně až zoufale jsem se modlil.

V životě jsem neměl větší strach jako v tuhle podělanou chvíli.

„Jsi v pořádku?“ Držel jsem si obličej.

„Jo. Asi jo,“ ozval se slabý hlas.

Podařilo se mi pootočit hlavu na spolujezdkyni, a to, co jsem spatřil z okénka, mi z plic sebralo poslední záchvěv vzduchu. Kurva!

Její krvavý obličej nebylo to, co mě vyděsilo. Ani oči plné strachu a bolesti. Byla to světla jedoucího auta, které se snažilo brzdit, ale bylo příliš pozdě. Příliš pozdě na to, aby se nám vyhnulo. Aby nám ještě víc neublížilo. Nedokázalo zabránit katastrofě. Ani tomu, čemu jsem poté musel čelit.

Další úder přišel z boku.

Do prdele.

Mé tělo následovalo síly, které při nehodě působily na celé auto. Nevnímal jsem bolest, v krvi mi stoupla hladina adrenalinu a udržovala mě při vědomí a držela dál od bolesti.

Následoval…

Strach.

Naděje.

Uvědomění.

Modlitba.

Celý život se mi promítl během vteřiny a hlavou mi projela vzpomínka na jedinou osobu, kterou jsem kdy miloval. Její tvář zářila štěstím, v hnědých očích se blyštila radost. Něco mi říkala a já se ji snažil chytit. Napadlo mě, že už ji nikdy neuvidím, že přišel můj konec.

Praštil jsem se o něco dost tvrdého přímo do hlavy… Au. Okamžitě mě to vypnulo a propadl jsem se do tmy.

Probudil jsem se v jakési místnosti, která smrděla dezinfekcí. Mžoural jsem očima a uviděl vysokou postavu sedět v křesle. Když si ta osoba všimla, že jsem vzhůru, vydala se ke mně. Byl to muž. Rozšířily se mu oči a následně vyběhl ze dveří a někoho volal. Po chvíli přiběhl další muž v bílém plášti. Doktor, musel to být doktor. Jsem v nemocnici?

Cosi mi bránilo mluvit, netušil jsem, co udělal, ale najednou se mi uvolnila ústa.

„Jak se cítíte?“ dotázal se lékař.

„Co se stalo?“ Můj hlas zněl poněkud přidušeně. Překvapilo mě, jak byl hluboký a chraplavý.

„Jste v nemocnici.“

Dobře. Ale co, k čertu, dělám v nemocnici?!

„Měl jsi nehodu,“ ozval se muž, který ještě před chvílí seděl v křesle.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se ho.

Pootevřel ústa, ale než stačil cokoli říct, doktor ho vykázal na chodbu.

A kdo jsem já?

Za neznámým zaklaply dveře. Příšerně mi třeštila hlava. Zmateně jsem se díval na lidi, kteří kolem mě pobíhali, a ačkoli jsem se snažil a usilovně přemítal, jak se jmenuju, v hlavě jsem měl jen černo a prázdno. Jako by mě pohltila temnota. Vyděšeně jsem se díval kolem sebe.

Sakra. Sakra. Sakra.

Emma

Zrovna jsem skrolovala sociální sítě, když na mě vyskočila jeho fotka. Byla všude, každý sdílel horkou novinku. Jako by se tahle tragédie každého z nich osobně týkala.

Ne, neznají ho. Ne tak, jako ho znám já.

Roztřeseným prstem jsem klikla na titulek a se zatajeným dechem četla bolestivou skutečnost. Dech se mi zadrhával v plicích a místnost se točila jako na kolotoči. Na tváři jsem ucítila cosi teplého a roztřeseně se nadechla. Zaslechla jsem vzlyk. Je můj?

Zabořila jsem tvář do dlaní a čísi ruka mě popadla za rameno. Nereagovala jsem.

„Co se stalo, zlato?“ mámin hlas mě vytrhl z podivné agonie.

Zvedla jsem hlavu, abych jí řekla důvod mého naříkání. „On… já…“ Pevně jsem sevřela víčka, nehty zaryla do dlaní a sebrala poslední zbytky sil. „Musím odjet.“

„Ach, zlato,“ pohladila mě po vlasech, „čekala jsem, kdy s tím přijdeš.“ Její zelené oči na mě upřely soucitný a zároveň bojácný pohled.

Beze slova jsem vykročila z obýváku, když zapnula televizi, kde okamžitě běžely záběry z…

Ne!

Tohle nemůže být pravda!

Probuď se, Emmo!

Pomačkané plechy, tělo zakryté bílou plachtou, hasiči vystříhávající člověka z vraku. Obrazy se střídaly a já věděla, že už je nikdy nedostanu z mysli.

„Ach, Bože,“ zašeptala máma a přitiskla si ruce na ústa.

Zamrzla jsem na místě, jako by mě k podlaze přikovali pevnou ocelí, oči upřené na obrazovku.

Prosím, hlavně neumírej. Jedu za tebou.

Nedovolím, aby naše poslední vzpomínka byla, když jsme oba cítili smutek z rozchodu. Vzpomínka, která se stala dávno. Přesto jsem Jeremyho nedokázala vytěsnit z mysli.

1

Emma

Přítomnost…

„Čau, kde máš Rose?“ zeptala jsem se, jakmile jsem vkročila do baru a několika kroky překlenula vzdálenost ode dveří k barovému pultu hned naproti vchodu, kde pracuje moje dobrá kamarádka Jenna.

I v přítmí jsem si všimla změn, které se sebou provedla. Na sobě měla džíny a černé triko s krátkým rukávem a logem baru, ze kterého se jí vinulo tetování od paže až k prstům. Pod skromným osvětlením se zaleskly její fialové vlasy, dlouhé až po pas, které ráda nosila rozpuštěné, a vůbec mě nepřekvapovalo, že opět změnila barvu

Střelila po mně zelenýma očima. „Kde asi? Zase má zpoždění. Přísahám, že ji roztrhnu jak hada.“

Uchechtla jsem se a vydala se rovnou za barový pult, který byl vyrobený z mahagonového dřeva. „Pomůžu ti. Kde máš zástěru?“

Poukázala na místo pod barem, kde se povalovalo několik zástěr, ubrousků a krabic. „Vezmi si levou stranu.“

Přehodila jsem kus černé látky přes hlavu a za zády zavázala uzel. Do kapsy si nachystala propisku, lístečky, které jsem našla vedle umyvadla na sklo, a přijala první objednávku.

Moderně vybavený bar Four Roses se nacházel v centru města Los Angeles a pravidelně každý víkend býval přeplněný k prasknutí. Nad pultem blikala neonová světla, z reproduktorů se tlumeně ozývala nakažlivá hudba a za hodinu se podnik promění v masu upocených těl.

Podala jsem pivo na bar, zkasírovala prachy a s další lahví v ruce se vydala vstříc novému zákazníkovi.

Ne, že bych tu pracovala. Občas jsem vypomáhala za barem a po večerech stála na malém pódiu. Přímo za mikrofonem. Takhle jsem fungovala už několik měsíců. Dneska však vystupování nebylo v plánu, přišla jsem si jen posedět. Plány se občas mění.

„Co si dáte?“ dotázala jsem se.

Muž sedící na barové stoličce a schovávající se pod tmavou kšiltovkou s logem basketbalového týmu zvedl hlavu. Než se mi stačil podívat do očí, všimla jsem si jeho mohutné postavy. Občas sem chodili muži rovnou z posilovny, která se nacházela hned vedle, takže mě nepřekvapovala hora svalů. Vůči takovým jsem byla imunní. Většina z nich si myslela, jací jsou alfa samci a snažili se filtrovat buď se mnou, nebo s náhodnými ženami, které přišly na dámskou jízdu. V tuhle chvíli jsem se modlila, aby mě nebalil a já se nemusela zbytečně přetvařovat a ze slušnosti se zubit od ucha k uchu.

„Jacka, prosím.“

Ten hlas… V zátylku se mi naježily jemné chloupky, tělo mi pokryla husí kůže.

Podíval se mi do očí a já celá zkoprněla a láhev svírající v ruce upustila na podlahu.

Ozval se zvuk tříštěného skla a pár zvědavých očí se otočilo mým směrem. Já však nikoho nevnímala, ani žádný hluk. Kakofonie zvuků utichla. Zůstala jsem stát mezi střepy jako solný sloup, civěla do důvěrně známých čokoládově hnědých očí a nedokázala se pohnout.

To není možné.

V hlavě se mi spustilo milion útržků minulosti, až se mi do očí nahnaly slzy. Jenže v jeho očích nebyl ani náznak poznání.

„Slečno, jste v pořádku?“ vyvedl mě z transu, „prosím, hlavně nekřičte moje jméno, snažím se zůstat inkognito.“

„Promiňte, co jste chtěl?“ dostala jsem ze sebe stěží a snažila se setřást podivný pocit, který mě svíral.

„Jacka.“ Jeho chraplavý hlas mnou projel skrz na skrz.

Nepoznává mě. Je to pravda, všechno, co psali, je zkurvená pravda!

Ani silou vůle jsem od něj nedokázala odtrhnout zrak. Stále vypadal skvěle, vlastně líp než předtím. Jen byl o něco starší a mužnější. Několik jemných vrásek mu zdobilo tvář. Jeho tělo vypadalo vypracovanější, vlasy kratší – nevykukovaly mu tolik z kšiltu jako dřív, jen oči mu zahalil prázdný výraz. Odrážel se v nich smutek. Až mě ho bylo líto.

„Budete na mě civět, nebo dostanu své pití?“ Naklonil se přes bar, rukama se zapřel, spojil dlaně a ztlumil hlas: „Jestli chcete autogram, tak to řekněte rovnou.“

Na chvíli jsem se zadívala na potetovaná předloktí a následně zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Nepotřebuji ho.“ Do nosu se mi však nahrnula příjemně kořeněná vůně a zamotala mi hlavu.

Ve tváři se mu zračil zádumčivý výraz. „To určitě.“

Raději jsem uchopila lahev skvělé whisky a nalila ji do dvou sklenic.

I já potřebuju jednoho panáka. Možná i čtyři.

„Bude vám vadit, když před vámi vypiju jednoho panáka?“

„Žádáte mě o svolení?“

„Někomu by to mohlo vadit,“ pokrčila jsem ledabyle rameny.

„Pokud s tím nemá problém váš šéf… dělejte, co musíte.“ Čekala jsem, že se usměje, nebo tak něco, ale dál na mě bezvýrazně zíral a poupravil si kšiltovku.

Jednu sklenici jsem pošoupla po baru k jeho ruce a druhou okamžitě vyklopila do sebe. V krku mě příjemně pálilo, ovšem pokus o uvolnění nepřicházel.

Jo, určitě jich potřebuju víc.

Zadíval se na mě, až mi jeho pohled byl nepříjemný. „Známe se?“ Poté přimhouřil oči a znovu si mě změřil, v ruce držel prázdnou skleničku a jemně s ní kroužil, led se v tom rytmu pohyboval. Sledovala jsem ten jednoduchý pohyb. Jeho prsty byly dlouhé a potetované.

Jasně že se známe. Proboha… kdysi jsem cítila tvoje rty na mých. Jeden druhého jsme se nemohli nabažit. Byli jsme pro sebe jako závisláci na droze. Až do toho podělaného dne…

„Kdysi jsme se trochu znali.“ Nemělo cenu mu vyprávět, že byl celý můj svět. Sama sebe jsem překvapila, když jsem přiznala fakt, že jsem se už potkali.

„Aha,“ nedůvěřivě se zamračil, „nejsem původně z LA.“

Krátce jsem pohlédla na Jennu, která zrovna čepovala pivo a nevěnovala mi pozornost. Boxy se začínaly plnit, bylo potřeba, aby k nim někdo šel převzít objednávku. Jenže jsem nedokázala pohnout nohama a věděla jsem, že pokud je přede mnou minulost, není nic důležitějšího než se s ní porvat.

„Já vím. Bydleli jsme ve stejném městě. Vlastně to je jedno. Dáte si ještě panáka?“ Snažila jsem se vypadat v pohodě… a nedokázala zakrýt napjaté tělo. Jako by si pamatovalo jeho doteky i pohledy. Jenže teď… mě neznal. Kůže mi mravenčila a toužila si připomenout všechny ty něžné doteky.

„Jak se jmenuješ?“ překvapil mě otázkou a tykáním, na které okamžitě přešel.

Kdysi ti mé jméno tančilo na rtech každý den, Jeremy. Ta vzpomínka mě udeřila jako blesk z čistého nebe a zabodla se mi do srdce jako ostrý nůž. Příšerná bolest. Měla jsem co dělat, abych nezadržela dech a bolestí se nezlomila v pase.

„Emma.“

„Dám si ještě jednoho,“ přisunul prázdnou sklenici směrem ke mně, „mé jméno znáš.“ Upřel na mě takový pohled, až jsem na chvíli měla pocit, že mě poznává.

Zahlédla jsem jizvu, která vykukovala zpod kšiltovky a táhla se přes levé obočí. Naživo vypadala opravdově. Ne, že bych tehdy zprávám v médiích nevěřila, ale bylo jasně vidět, jak mu jizvu na fotkách upravovali, aby nebyla tolik výrazná. Bodlo mě u srdce při představě, jak moc musel trpět.

Dolila jsem mu zlatavou tekutinu. „Musím jít…“ hlas se mi zlomil.

Bylo toho na mě až příliš.

Jen přikývl a já běžela do skladu, kde jsem se posadila na prázdnou bednu a rozplakala se. Nikdy bych nevěřila, že až nastane ten den, kdy se znovu potkáme, bude tolik bolestivý. Kdybych kouřila, tohle by byla určitě ta situace, kdy bych vytasila krabičku a zapálila si cigaretu.

Milionkrát jsem si v hlavě představovala, jaké to bude, až se znovu potkáme. Jak mě dlouze políbí a řekne mi, jak moc jsem mu chyběla.

Jeremy Douglas, celosvětová hvězda velkého formátu. Spolu s bratrem, dvojčetem, a dvěma kamarády tvořili skupinu Thunder.

V době, kdy jsme se milovali, byl jen obyčejný a neznámý kluk.

Můj Jeremy.

Ale už mi nepatří.

Hřbetem ruky jsem si setřela slzy a zůstala sedět na prázdné bedně od nápojů. Postrádala jsem odvahu, abych znovu spočinula tváří tvář minulosti i současnosti. Naděje, že by mě přece jen poznal, právě před chvílí umřela. I s mými sny.

„Tady jsi. Rose se uráčila dorazit, takže…“ Zarazila se Jenna. „Stalo se něco?“

„Budu v pohodě,“ zalhala jsem, zuřivě stírala poslední stopy slz a v hlavě mi běžela myšlenka – jak bych jen mohla být v pohodě?

Nechápejte mě špatně, uvěřil by mi snad někdo, kdybych přiznala, kým jsme pro sebe kdysi byli? Ne.

Všechny city, které jsem k Jeremymu cítila tehdy, znovu nebezpečně vypluly na povrch. Svíraly mi hrdlo a nedovolovaly popadnout dech. Stačilo se znovu ocitnout v jeho blízkosti.

„Měla bych to jít po sobě uklidit.“

„Nedělej si starosti, už jsem se o ty střepy postarala. Teď mi ale řekni, o co jde,“ řekla, vzala prázdnou bednu od nápojů, převrátila ji a posadila se naproti mně.“ Skladovací místnost nebyla příliš velká, osvětlovalo ji slabé světlo a všude byly prázdné a plné bedny či krabice s nápoji. A také náhradní sklo. Občas zákazníci rádi rozbíjeli prázdné půllitry od piva.

Jenna byla o deset let starší než já a zároveň i moudřejší. Stala se mou první kamarádkou, když jsem se dostala do LA. Věřila jsem jí. Sice byla občas až příliš chytrá, ale čert to vem. Leckdy bylo lepší se s ní nedohadovat. Stejně šlo většinou o hlouposti.

„O nic. Vážně. Budu v pohodě, Jenno.“

Nenechala se však ošálit. „Fajn. Zřejmě teď z tebe nedostanu ani ň.“

Hlasitě jsem si povzdechla a přemýšlela, jestli jí říct pravdu.

Po chvíli ticha jsem promluvila: „Prostě muž na baru mi připomněl někoho, koho jsem kdysi znala,“ polknula jsem obrovský knedlík, který mi svíral hrdlo, „na baru sedí Jeremy Douglas a připomněl mi dávného kamaráda.“

Jak jsem říkala, pravdu by mi nikdo nevěřil.

„Počkej, počkej!“ viditelně jí šrotovala kolečka v hlavě. „Jako TEN Jeremy Douglas? On je tady?! U nás v baru?!“ vyhrkla a horlivě si dlaní mávala před obličejem, aby se jako zchladila.

„Jo, přesně ten.“

„Ale vždyť on…“

„Před dvěma lety při nehodě ztratil paměť. Já vím. Psali o tom všude.“

„Ty bláho,“ vzdychla a přiložila si dlaň na hruď.

„Nechci ti kazit radost, ale čteš bulvár?“

Propíchla mě pátravým pohledem, ruce založené na prsou. „Ano.“

„Takže víš, že má přítelkyni.“

„Nehodlám balit nějakou nafoukanou hvězdu,“ utrousila, „ale užít si s ním třeba jednu nebo víc přisprostlých nocí? Tomu bych se nebránila. Prasečinky já ráda. A je mi jedno, jestli je mladší. Jen se na něj podívej… je to zcela nádherný kus chlapa.“ Zakmitala obočím.

Uchechtla jsem se. „Kašli na něj. Třeba má malý vercajk. Nebo nějakou skrytou vadu.“

Právě bych si zasloužila Oscara. V duchu jsem se poplácala po rameni nad tím, jak jsem z téhle situace vybruslila. Teda, doufala jsem v to.

Co se týče jeho vybavení, pamatuji si, že s délkou a tloušťkou neměl problém. Myslím, že s klidným srdcem můžu říct… přímo nadstandardní vybavení.

„Sedni si na bar. Je tam ostřejší drink, dej si,“ s těmito slovy zmizela.

Co jsem si myslela? Že mi Jeremy skočí kolem krku? Mohlo mě napadnout, že si nevzpomene. Přesto ve mně klíčilo malé semínko naděje. Rostlo a věřilo, jak je všechno jedna velká lež. No… není.

Vrátila jsem se, zástěru hodila zpět na místo a kecla si k baru. Jediné volné místo bylo hned vedle naší superstar.

„Říkala jsi, že jsme se trochu znali,“ obrátil na mě svou pozornost.

Nedopatřením se kolenem otřel o mou nohu, zadrhl se mi dech a na místě, kde jsme se dotkli, mě zabrnělo.

„Kdysi dávno.“ Nechtělo se mi mluvit, raději jsem do sebe vyklopila pití, které mi Jenna nachystala a civěla na špičky bílých značkových tenisek, které měl na sobě. Byla jsem naštvaná. Na celou tuhle absurdní situaci. Byla jsem naštvaná, že si mě nepamatoval a zoufalá, protože jsem chtěla, aby si vzpomněl. Na mě… Na nás…

„Ty toho asi moc nenamluvíš, viď?“ Šťouchl kolenem do mého.

Otočila jsem se na něj. „Občas. A vůbec…“ Přerušil mě příchod jeho přítelkyně. Byla nádherná. Tmavé dlouhé vlasy měla lehce zvlněné, zelené oči velké a pronikavé. Na sobě měla upnuté fialové tílko se špagetovými ramínky a přiléhavé kalhoty zdůrazňovaly nekonečně dlouhé a štíhlé nohy. Vysoké podpatky je jen prodlužovaly. Vůbec jsem se nedivila, že muži na ní mohli oči nechat.

„Promiň, protáhla se mi zkouška.“ Políbila Jeremyho na tvář a mnou projel osten žárlivosti.

Nesahej na něj!

Opanovala jsem se a snažila se si jich nevšímat. Uvnitř jsem se však dusila.

„Díky, žes to vzala za mě,“ objevila se vedle mě drobná postava s až příliš nadšeným výrazem, než u ní bývalo zvykem.

„Měla by ses naučit chodit včas, Rose,“ utrousila jsem.

Vážně, všude chodí pozdě.

Přiblížila se, abych ji slyšela jen já, její blond vlasy po ramena mě zalechtaly na tváři. „Prý je tady Jeremy Douglas.“

Nepatrně jsem přikývla, ale že se na něj ptá, mi nebylo ani za mák příjemné. Je těžké sedět vedle někoho, pro koho jste cizí, ale dřív jste pro něj byli vším.

Rose očima zkoumala zákazníky, dokud nepoznala Siennu Madison, známou top modelku, která postávala kousek ode mě. Snažila jsem se Rose pohledem varovat, ať nic nedělá, ale ona se nenechala zastrašit. Pohlédla na muže sedícího po mé levici. Popíjel svůj drink a zároveň se schovával pod kšiltovkou, kterou si stáhl víc k očím. Rozšířily se jí zorničky a pak vykřikla: „Ó m-ů-j b-o-ž-e! Vy jste Jeremy Douglas! Podepíšete se mi, prosím?“

Nejdřív celý bar utichl a následně ženské osazenstvo začalo ječet a pištět. Musela jsem si zakrýt uši, abych ztlumila náhlý hluk. Strhla se mela a lidi se začali kolem něj mačkat. Kdosi do mě strčil a já málem sletěla z barové židličky.

Skvělé… prostě skvělé…

To poslední, co bych v tuhle chvíli chtěla, bylo políbit špinavou podlahu u Jeremyho nohou. Raději jsem sesedla, prodrala se šílícím davem dychtícím po autogramu a fotce a vydala se do svého skromného malého bytu, který se nacházel nedaleko. Bylo toho na mě až moc.

2

Jeremy

Lidé se kolem mě a mé krásné přítelkyně motali jako divá zvěř. Ne, že bych nebyl zvyklý, ale chtěl jsem pro jednou posedět v baru nepoznaný. Marně. Bohužel by mě později prozradila Sienna. Ačkoli jsem ji prosil, ať se zamaskuje, neposlechla. Přesto jsem se domníval, že právě ona na nás upozornila. Moji bodyguardi, kteří mě před dotěrnými lidmi hlídají téměř na každém kroku, už startovali, aby dav odehnali. Pouhým pokynem ruky jsem je zastavil. S naučeným úsměvem, i když ve mně bublal vztek, jsem se vyfotil s několika fanynkami a následně si s nimi potřásl rukou. Tichý večer skončil.

Když se situace uklidnila a já měl zase svůj osobní prostor, přejel jsem očima po místnosti, dychtící najít tu oslnivou dívku, která vyslepičila, že jsem tady. Chtěl jsem si na ní vybít hněv, ale nikde nebyla.

Beztak jde o nějakou potrefenou fanynku.

I když na mě civěla jako většina žen, což pro mě nebylo nezvyklé… Takových tady bylo, co tvrdily, že mě znají. Jen zneužívaly mou amnézii. Pokaždé mě to semlelo. Choval jsem naději, že jsem našel někoho, kdo byl pro mě důležitý. Snažil jsem se ho poznat, a nakonec zjistil, že je všechno jinak a jen se chtěli zviditelnit. Proto jsem se scházel jen s kluky z kapely a nejbližší rodinou. Za poslední dva roky jsem si nepouštěl k tělu lidi, které jsem sotva poznal. Držet si odstup byl nejjednodušší způsob, jak zabránit zklamání.

I tak mi neušel smutek v dívčiných očích. A to byl důvod, proč mě svým způsobem zaujala. Existuje tvrzení… lidé, kteří si prošli něčím špatným, poznají v jiném člověku, že je osud trpce zkoušel. A já v jejích očích něco viděl.

Dav se vrátil na svá původní místa, popadl jsem Siennu a jemně ji za ruku vytáhl ven. Nechtěl jsem zůstat, toužil jsem po klidném večeru. A taky jsem měl chuť jejím směrem poslat několik nadávek. Musel jsem se sakra držet, abych nevyletěl jak čertík z krabičky.

„Proč jsme nezůstali? Přece víš, že se máme ukazovat co nejvíc na veřejnosti a…“

„…aby nás lidi viděli spolu a bulvár měl o čem psát,“ protočil jsem oči.

Nepotřeboval jsem být neustále v každém plátku novin či časopisů jako idol dnešní doby. Modla a mokrý sen všech mladých dívek. Hudbu miluju, ale unést tíhu bulváru jsem se naučil teprve nedávno. Možná před tím… před nehodou jsem byl jiný, ale musel jsem žít teď a tady. Prodírat se den po dni, hodinu po hodině a doufat, že jednoho proklatého dne si na všechno vzpomenu. I když jsem dávno ztratil naději. Na kecy typu Brzy si vzpomeneš, kámo, jsem už byl alergický.

Ne, opravdu se po dvou letech nic nezměnilo a já v paměti marně hledal odpovědi.

„Nebuď takový!“ Její výraz byl znechucený.

Ohlédl jsem se kolem, abych zjistil, jestli nás neposlouchají cizí uši. „Hele, s tímhle vztahem jsem souhlasil jen proto, aby naše kapela měla skvělé promo. Jestli se ti to nelíbí, můžeš z dohody vycouvat.“ Na chvíli jsem sundal kšiltovku a prohrábl si rukou vlasy.

Nenosím čepici pořád, jen když chci zůstat co nejvíc inkognito. Byla mým brněním. Poslední dobou mě unavovalo, jak mě na každém rohu všichni poznávají. Občas jsem měl dojem, že mě ostatní znají líp než já sám sebe. A možná na tom bylo trochu pravdy. Pamatoval jsem si jen poslední dva roky života. Před tou nehodou jako bych vůbec neexistoval. Bylo to… frustrující.

„Víš, že to neudělám. Bude lepší, když půjdu domů.“ Neušlo mi, jakým tónem řekla půjdu domů.

Sice má přítelkyně byla překrásná topmodelka, ale nechoval jsem k ní žádné city. Náš vztah působil jen na oko. Jen pro veřejnost. Nesnášel jsem, jak jsem se musel přetvařovat.

Četl jsem všechny články, co jsem dělal před osudným dnem. Objevil jsem pár skandálů, nic, co by mě mělo zničit. Chodil jsem s několika modelkami, nejsem si však jistý, že někdy byly můj typ. I když byly překrásné, něco mi říkalo, že šlo o přetvářku. Napadlo mě, že jsem možná nehledal vztah, nebo existovala možnost, že jsem se snažil na někoho důležitého zapomenout. Ale dokud si můj mozek bude hrát na schovávanou, nikdy se pravdu nedozvím.

Brácha i ostatní kluci z kapely mi říkali, jaký jsem byl. Jak jsem byl upřímný. Nesnášel jsem bulvár, což se asi nezměnilo. A jak jsme si před koncerty dělali naschvály, jen abychom se měli čemu smát. Jak jsem miloval pařby, které jsem pro změnu teď nesnášel… Nebo na turné s sebou vozil minimálně tři kufry. Nechápu, co jsem s sebou tahal za krámy…

Kurva, ale já jsem netušil, kým jsem byl!

Dva roky a stále jsem si připadal jako přízrak. Ten, co přežil. Sice jsem seděl za volantem, ale vedle mě někdo seděl. Někdo, koho bych nečekal. Kdo tam podle ostatních být neměl. Paulova žena Tina a já ji zabil. Zabil jsem ženu mého kamaráda a bubeníka naší kapely.

Celý následující den jsem se nedokázal soustředit a myslel na milou barmanku, kterou jsem včera potkal v baru. Něco mi na ní přišlo zvláštní, ale netušil jsem co. No… vlastně… trochu se chovala jako semetrika a pila přede mnou panáka, což mi asi zas tak nevadilo, když se ptala, jestli si může dát. Jen ta její prořízlá pusa. Ne, že by se mi líbila. Hezká… to byla, ale vzhled může klamat. Tak jako Sienna, z venku krásná, ale uvnitř je úplně prohnilá a zkažená slávou.

Pořád u mě převažovala chuť tu ženu seřvat na tři doby, a tak jsem teď seděl u barového pultu, popíjel pivo a čekal, jestli se objeví. Alkohol se v poslední době stal mým němým přítelem. Nikdy mi neremcal do myšlenek a pomáhal mi zatlačit všechny sračky, které se kolem mě děly.

Prohlížel jsem si nasvícené skleněné police plné lahví a říkal si, co tu vlastně dělám? Vytáhl jsem peněženku, chystal se zaplatit a chtěl zdrhnout dřív, než se tu objeví.

„Dneska přišla včas?“ zaslechl jsem za sebou.

Periferním viděním jsem zahlédl dlouhé hnědé vlasy. Přišla… a teď se mi dívala do očí, jako by v nich něco hledala.

Kdysi jsme se znali. Ta slova mi rezonovala v hlavě.

„Ty!“ ukázala na mě prstem. „Co tu děláš? Nemáš na práci něco důležitějšího?“ Na moment se zamračila, a pak se kousla do spodního rtu, jako by si uvědomila, jak se mnou mluví. Překvapivě se mi líbilo, že s mojí maličkostí nezachází v rukavičkách a bere mě jako sobě rovného.

„Já? Přišel jsem se napít a poděkovat ti, jak jsi mě včera propálila,“ odpověděl jsem sarkasticky.

„Nikoho jsem nenaváděla, ať vykřikne tvoje jméno. Není to moje starost.“ Probodla mě ledovým pohledem a založila si ruce na prsou, čímž připoutala pozornost na ty dva kopečky a na žlábek mezi jejími prsy, který vykukoval z výstřihu.

Snažíš se mě zastrašit?

„To teda je,“ řekl jsem klidným hlasem, když se posadila vedle mě a na barový pult pohodila malou černou kabelku.

„Rose, dej mi, prosím, něco ostřejšího,“ požádala krátkovlasou blondýnku, která pinglovala za barem a házela po mně očkem.

Nebylo mi příjemné, jak se na mě ženy dívaly a jak se mi samy nabízely. Nehledal jsem ani vztah, ani povyražení.

„Nezapomeň opět vykřičet, kdo jsem,“ dobíral jsem si ji jen napůl. Nějak mě to začalo bavit. Popadl jsem orosenou sklenku a lokl si piva, přitom jsem ji pozoroval. Barevná světla nad barem házela odlesky na její hnědé vlasy a vytvářela na nich duhu. Nos měla rovný a vlasy se jí rozprostíraly přes záda, konečky poukazovaly na odhalený pás kůže. Měla na sobě jen krátké černé kraťásky, černý crop top a černé kanady. Zřejmě měla ráda černou. Alespoň něco jsme měli společného. Ale ty nohy… Zavrtěl jsem se na židli a čekal na odpověď.

„Nekřičela jsem,“ prohodila, aniž by na mě pohlédla. Neušla mi však její zaťatá čelist.

Je na mě naštvaná?

Vážně ženám nerozumím. Opravdu je tak vážná? A není třeba malinko prudérní?

„Tak tvoje kamarádka, která tě právě obsloužila. Dnes nemáš směnu?“

„Nepracuju tady, jasný? Chci si jen vypít drink a… to je fuk. Vůbec si mě nevšímej.“ kývla rukou, jako by mě chtěla odmávnout.

Nevím, co jsem té holce udělal, že má na mě pifku.

„Rose, měla by ses naší mega hvězdě omluvit. Proč jsi, proboha, včera ječela přes celý bar, kdo u něj zrovna sedí?!“ otráveně sjela bloncku na tři doby a já se musel pousmát.

„To je v pohodě,“ mávnul jsem rukou a napil se piva.

„V pohodě? V pohodě?! Tak na mě vyjedeš, a jí řekneš jen, to je v pohodě?“ napodobila můj hlas. Ach, ta prořízlá pusa, musel jsem skrýt, jak mi cukají koutky.

Sakra, úplně mi v žilách rozproudila krev.

Zadíval jsem se na její profil. Vypadala nádherně. Přirozená kráska. Velké oči, lícní kosti, které lákají k doteku, a rty, které… Přestaň, ty hovado. Nejsi tady od toho, abys ji balil.

„Udělal jsem ti něco?“

Emma

Miloval jsi mě, a teď si mě nepamatuješ. Tato slova jsem však nevyslovila.

Obrátila jsem na něj svou pozornost. „Ne. To se mám s tebou bavit jen kvůli tomu, že jsi známá hvězda?“ Dlaně jsem si položila na tváře. „No to mi podržte kalhotky, aby mi samy nespadly k nohám! To je úžasný. Jeremy! Asi si ucvrknu!“ vykřikla jsem teatrálním hlasem, naštěstí bar zatím zel prázdnotou. Pobavilo mě, že se i přesto rozhlédl po lokálu. „A nejspíš mi prasknou vaječníky! Uděláš mi dítě?!“ utahovala jsem si z něj.

„Ha ha.“ Zabodl do mě pohled s ironicky povytaženým obočím… Cítila jsem ho uvnitř sebe. Hnědé oči pro mě byly neuvěřitelně známé a zároveň cizí. Zamrazilo mě. Ne z toho, jak se na mě díval, ale jak moc důvěrný pohled mi věnoval.

„Jestli čekáš, jak ti budu pochlebovat, tak jsi na omylu.“

Ne, že bych netoužila být v jeho blízkosti, ale nechtěla jsem mu dát najevo, jak se vedle něj cítím. Jak se ho toužím dotknout. Nemohla jsem mu říct, co mezi námi bylo. Kdysi. Dávno.

„Nemáš ráda moji hudbu?“ Pozvedl na mě jedno obočí, které schovával pod kšiltovkou s nápisem NY. Nedokázal skrýt slabý úsměv.

„To netvrdím. Jen se z tebe neposeru,“ šeptla jsem mu do ucha.

„Měla bys zítra přijít na můj koncert,“ řekl se sklenkou v ruce.

„To sotva,“ utrousila jsem.

Sice jsem se do města andělů přestěhovala před dvěma lety, abych ho našla, ale do teď jsem nedostala odvahu, abych si zašla na koncert. Už tehdy mi bylo jasné, že se s ním nedá sejít jen tak. Až příliš ho hlídají. Ovšem netvrdím, že jsem se nepokusila dostat do nemocnice, kde po nehodě ležel. Trpěla jsem a… sakra… málem se zhroutila, když média zveřejnila jeho aktuální stav. Bohužel, kluky z kapely jsem nepotkala, ti by mě totiž k Jeremymu dostali. K zadnímu vchodu se žádnému obyčejnému smrtelníkovi dostat nepodařilo. A k pokoji už vůbec.

Otočil hlavu mým směrem, v ruce láhev piva. „Uvolni se, ďáblice. Vypadáš napjatě.“

„Ďáblice?“ Zůstala jsem na něj překvapeně zírat déle, než bych měla.

„Máš s tím problém?“ Upřel na mě zrak, v očích barvě whisky se mihla jiskra šibalství. „Ď-á-b-l-i-c-e.“ Vychutnal si každé písmenko.

„To teda, sakra, mám, ty… ty…“ Do háje, nic mě nenapadá. „Samolibá megahvězdo.“

Pozvedl jedno obočí. „Skončilas? Nic lepšího tam nemáš?“

„Chtěla jsem říct blbečku, ale nechtěla jsem být sprostá. A rozhodně blbeček nejsi. To bych ti křivdila.“

„Měl bych se urazit?“ pousmál se. „A možná blbeček jsem. Co já vím.“ Pokrčil rameny.

Kdy jsem na něj začala být zlá? Co mi udělal? Proč ho odháním, když ho chci zase jen pro sebe? Existuje vůbec šance, abychom byli my dva opět pár? Naposledy jsme se viděli, když se chystal na vejšku, to je hromada času. Pořádná propast. Stejně si z té doby nic nevybavuje.

„Zapomeň na to. Promiň, nevím, co do mě vjelo,“ snažila jsem se zachránit situaci.

„Ale já vím,“ naklonil se mi k uchu a zašeptal mi do něj, „jsi ďáblice.“

Nejspíš se mě snažil naštvat, cítila jsem, jak mi vzteky a zároveň rozpaky rudly špičky uší.

„Fajn, jak chceš.“ Založila jsem si ruce na prsa. „Možná bych přece jen mohla přijít na tvůj koncert. A taky bych mohla vyrobit vtipnou tabuli. Víš… takovou tu věc, které fanynky drží nad hlavami a vyznávají v nich své city. Což je ubohý pokus na sebe upozornit. Rozhodně bych tam napsala, jak tě nesnáším, jen abych nezapadla do davu.“ Poklepala jsem si prsty po spodním rtu. „Co myslíš? Měla bych po tobě hodit i podprsenku?“

Neměla jsem v plánu jít, jen jsem ho chtěla poškádlit.

Vykulila jsem oči a pak v jeho tváři uviděla náznak úsměvu.

„A ty bys všechno to spodní prádlo chytil a zdvihl nad hlavu?“

Kéž by si všechno pamatoval. Mě.