Eleanor Corvin, Declan

Série Černá vdova 3

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

Cover picture © Indy Sky

© 2025 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2025 Eleanor Corvin

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-42-3

Print: ISBN 978-80-53012-43-0

Anotace

Po neplánovaném návratu do Wichity jsem si myslela, že si na chvíli odpočinu. Vyrovnám se s tím, že mě nevzali na navazující studium, vydělám si pár dolarů a strávím čas s kamarádkami.

Byl to jednoduchý plán. Alespoň do té doby, než mi ho překazil jeden nejmenovaný doktor se zálibou v provokacích. Uznávám, že za většinu problémů si můžu sama.

To já jsem se nepodívala, než jsem přešla silnici.

To já jsem kývla na návrh, který měl být jen vtip.

Od té chvíle jsme rozpoutali válku plnou sarkastických poznámek, která nás zavedla až do klubu, o němž se nemluví nahlas. Do podniku prosyceného nejen chtíčem, ale i něčím, co bych nečekala.

Na místo, kde se sarkasmus mění v něhu a špičkování v důvěru. Jenže jakmile tomu dáme jméno, přestane to být hra.

A my si rádi hrajeme.

Jedna sázka, dvě tvrdohlavé povahy a jeden klub, o kterém se nemluví nahlas.

Declan

Série Černá vdova 3

Eleanor
Corvin

„Všichni jsme trochu divní. A život je trochu divný. A když najdeme někoho, jehož podivnost je kompatibilní s naší, spojíme se s ním a dostaneme se do vzájemné uspokojující podivnosti a té se říká láska… pravá láska.“

Robert Fulghum

1. kapitola

Beth

Než začneme.

Eleanor pro vás připravila playlist písniček které ji inspirovaly při psaní. Pusťte si ho na Spotify.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Říká se, že cesta je cíl.

Není.

Jedině pokud ten cíl znamená podrážděnost, vyčerpanost a jen dva krůčky od kriminálu, protože přísahám, že pokud ten let bude trvat jen o třicet vteřin déle, tak toho chlapa, co sedí vedle mě, udusím jeho polštářem na spaní.

Hodina dvacet tři minut naprostého pekla a pochybování o lidské rase. Čím víc ten chlápek mluvil, tím jsem si byla jistější, že by lidstvo mělo vymřít.

Copak je tak těžké pochopit větu: Pane, prosím, můžete na mě přestat mluvit? Jsem unavená a nemám sílu na konverzaci.

Nejspíš ano. Protože nezavřel klapačku.

A proč jste unavená? Odkud letíte? Kolik vám je? Letíte domů nebo na návštěvu? Nebo snad na výlet?

Bohužel tohle na něm nebylo to nejhorší. Smrděl zatuchlinou, osobní prostor byl pro něj očividně sprosté slovo, a bylo jedno kolikrát jsem ho na to upozornila – a že já uměla upozorňovat sakra důrazně!

Nejhorší ze všeho byly ty názory. Připadalo mi, že jsem se ocitla v nějaké naprosto šílené realitě, kde je každá bytost groteskní, ale úplně jiným způsobem.

Napadlo mě, jestli si ten polštář nevzal proto, aby se jím nechal doopravdy zardousit. Proč by ho jinak měl? Bylo zřejmé, že spát nechce!

Kdyby stevard neoznámil, že budeme přistávat, nejspíš by mi ruply nervy.

Dobře, dobře!

Přiznávám, že za mé špatné rozpoložení můžou i události posledních několika týdnů.

Při pomyšlení na můj sen stát se veterinářkou, který mi protékal mezi prsty, se mi nebezpečně stáhl hrudník.

Tolik jsem se snažila, a přesto jsem teď byla zpátky ve Wichitě. Sice s titulem bakaláře z chovu zvířat a biologie, ale bez vyhlídky na navazující studium.

Věděla jsem, že dostat se na doktorské studium na univerzitě v Manhattanu je strašně těžké, ale nepřipouštěla jsem si prohru. Ne, když jsem tak tvrdě dřela.

Po páteři mi sjela studená kapka potu, přestože se mě slunce snažilo upéct zaživa od okamžiku, kdy jsem vyšla z letiště. Přidala jsem do kroku, jako kdybych snad před tím tíživým pocitem a vedrem mohla někam utéct.

Všechen ten vztek, bezmoc, strach a úzkost se ale za mnou táhly po celou cestu k bývalému bytu Avery.

Když jsem došla ke krásnému obytnému komplexu obklopenému parčíkem, musela jsem několikrát zamrkat, abych se ujistila, že se mi to nezdá.

Že skutečně stojím před tou samou budovou, ke které jsem před čtyřmi lety doprovázela Avery. Automaticky jsem vzhlédla ke čtvrtému patru, kde dřív měla byt Callumova a Declanova máma a následně Avery. Poté, co se kamarádka přestěhovala ke Callumovi, udržovali byt uklizený, ale prázdný. Prý ho neměli srdce prodat.

A teď jsem tady já.

Kdyby mi nebylo tak mizerně, musela bych se tomu zasmát.

Život je pěkný prevít. Srazí vás k zemi, když to nejméně čekáte, a potom se dívá, jestli budete mít odvahu se opět postavit na nohy.

Sevřela jsem madlo kufru tak pevně, až mi zbělely klouby.

Já se zvednu.

Vždycky se zvednu.

Zvedla jsem se, když mi umřeli rodiče.

Zvedla jsem se, když mě opustili první pěstouni.

Zvedla jsem se, když mě nechtěli ani ti druzí.

Ano, zvednu se.

Jenom ne teď. Potřebuji ještě pár dní, abych nabrala sílu. Poslední čtyři roky byly hektické. Dvě práce a studium ze mě vysávaly životní energii zdatněji, než by to dokázali mozkomorové.

Možná je dobře, že mě nevzali.

Nebylo to poprvé, co mi tahle myšlenka proběhla hlavou, ale stejně mě znepokojila. Neměla jsem v povaze se vzdávat, ale je mi dvacet pět a jsem vyřízená. Tolik jsem se hnala za svým snem, až jsem měla pocit, že jsem ztratila samu sebe.

Když jsem odemykala vchodové dveře do nového útočiště, v jejich prosklené části jsem koutkem oka zahlédla dívku, která mi byla cizí.

Světle hnědé vlasy mi zplihle visely kolem pobledlé tváře a pod zelenýma očima jsem měla takové kruhy, že bych mohla jít z fleku na konkurz do role zombie.

Netrápila mě vizáž, ale výraz, který jsem zahlédla.

Působila jsem jako reklama na depresi.

Zabouchla jsem za sebou prudčeji, než bylo nutné, a vydala se k výtahu.

Nelíbilo se mi, co se se mnou stalo.

Mračila jsem se celou cestu k mému novému bytu. Naštěstí jsem nikoho na chodbě nepotkala. Zrovna když jsem si pomyslela, že nemám náladu na hovor a celkově lidi, zazvonil mi telefon.

„Poslušně hlásím, že jsem dorazila do Wichity. Chtěla jsem ti zavolat až budu sedět na gauči a užívat si klimatizaci,“ zahlásila jsem Avery, která mi psala už před hodinou, ale nenašla jsem energii na to, abych jí odpověděla.

„Dneska náhodou takový hic není. Včera to bylo horší,“ uchechtla se jedna z mých nejlepších kamarádek. Moc dobře věděla, jak nemám ráda vedra. „V lednici na tebe čeká oběd,“ dodala.

„Děkuju,“ vydechla jsem radostně. Její starostlivost nepatrně uklidnila mé rozbouřené nitro. Tolik se mi po holkách stýskalo. Neviděly jsme se rok. Byly jako sestry. Má rodina. V krku se mi vytvořil knedlík. Neměla jsem je tolik zanedbávat. Zejména, když vím, že ztratit někoho je otázka jedné vteřiny.

„Vím, že jsi unavená z letu, ale říkala jsem si, jestli nechceš přijít na večeři,“ navrhla váhavě Avery.

„A nebude to studenýmu čumákovi vadit?“ nadhodila jsem a po dlouhé době se upřímně usmála. Ačkoliv jsem si Avery původně představovala s úplně jiným chlapem, nemohla jsem popřít, že se hledali, až se našli.

„Věř tomu nebo ne, ale Callum se těší, až tě zase uvidí. Prý má poslední dobou až moc nízký tlak.“

Tentokrát jsem se zasmála nahlas. Díky Avery jsem otevřela dveře do nového bytu s úsměvem na rtech.

„Dobře. Přijdu, ale jenom ze sebe musím zase udělat člověka,“ souhlasila jsem po chvilce váhání.

„Mohla bys zůstat přes noc, jestli chceš,“ vyhrkla nadšeně Avery. Představa, že bychom si udělaly holčičí večer, mě skoro fyzicky roztřásla. Přesně to jsem potřebovala! Smích a kamarádky.

„Zítra brzy ráno musím být ve Spokojeným čumáčku,“ povzdechla jsem si a v duchu si nadávala, že já idiot musela být zase tak aktivní a zapojit se do práce hned druhý den po příletu. Na druhou stranu jsem se tam docela těšila. Spokojený čumáček byl útulek, kde jsem před studiem pracovala na částečný úvazek. Vedla ho Alison Hale. Ona je má hrdinka. Byla veterinářka, ale poté co si vzala bohatého muže, vlastně vůbec dělat nemusela. Klidně se mohla do konce života válet, ale ona ne! Sekla s prací na veterině a založila vlastní útulek.

„Beth,“ nadhodila váhavě Avery, „nenapadlo tě, že bys měla zpomalit?“

„Napadlo,“ přiznala jsem.

„A?“ pobídla mě.

„Říkám, že mě to napadlo, ne že jsem se nad tím víc zamyslela.“

„Vy dva byste si mohli podat ruce. Kdyby to bylo možný, tak byste pracovali i po smrti!“

„A co máme v tý hlíně dělat? Jenom do ní prdět?“ zažertovala jsem.

„Jsem ráda, že jsi pořád stejně střelená. Chyběla jsi mi.“

„Ty mně taky,“ připustila jsem tiše. Víc, než jsem si doteď byla ochotná přiznat.

„Takže v sedm u nás?“

„Dobře, brzy se uvidíme. Ahoj.“

„Ahoj,“ rozloučila se radostně Avery.

Jakmile jsem zavěsila, rozhlédla jsem se po bytě. Byl stejně krásný, jak jsem si ho pamatovala. Avery tu dokonce nechala i nábytek, takže jsem si nemusela dělat starosti s vybavením bytu.

Jsem ráda, že jsi pořád stejně střelená.

Její slova se mi přehrávala v hlavě ve smyčce pořád a pořád dokola.

Byla to ale pravda?

Vážně jsem byla ta samá osoba plná nadějí a snů, co před čtyřmi lety opustila Wichitu?

„Ale ano jsi!“ napomenula jsem se šeptem.

To, že se na cestě vyskytl výmol, neznamená, že se zastavím!

Možná mě to zpomalí, ale rozhodně mě to nezničí.

Naopak. Někdy je důležité zvolnit a rozhlédnout se po okolí, aby nám nic neuniklo.

Tak! Už žádné slzy.

Jsem zpátky ve městě, které mi před lety znovu vdechlo chuť do života. Na místě, kde mám přátele. A navíc tady mám práci, která mě baví. To je víc, než má většina lidí.

Avery má pravdu. Měla bych ubrat. Zjistit, co se kolem mě děje.

Je něco jiného nechat si proklouznout mezi prsty sen o veterině, ale když s ním zmizí i samotný život, je to mnohem horší.

2. kapitola

Beth

Odhodlání mi vydrželo celé dvě hodiny.

Potom mi na dveře zaklepala krutá realita.

Můžu si za to sama. Otevřela jsem email, kde mi připomínali, že za šest měsíců mi startuje splácení studentské půjčky.

Musím se na to dívat pozitivně. Pokud budu sto dvacet měsíců splácet podle plánu, tak mi část dluhu odpustí.

No, není Amerika úžasná?

Přesně tohle byl okamžik, kdy jsem litovala, že můj táta víc nevycházel se svým bratrem. Strýc momentálně bydlel někde v Evropě, a tam mají daleko lepší vzdělávací systém. Takový, který vás nezadluží.

Dokonce jsem strýce od svých sedmi let ani neviděla. Netuším, kvůli čemu se kdysi pohádali, a ani se to nikdy nedozvím. Mrtví nemluví a pochybuji, že by strýček chtěl navázat kontakt, když to doteď neudělal.

To je taky koneckonců důvod, proč jsem skončila po smrti rodičů u pěstounů.

Jediná další žijící část rodiny byla na jiném kontinentě a nejevila o mě zájem. Mohla bych jít tehdy bydlet k dědovi, jenomže ten trpěl demencí a žil v domově důchodců.

Vzpomínka na dědu mi vehnala do očí slzy.

Umřel, když mi bylo devatenáct. Od té doby jsem byla na všechno oficiálně sama.

Z rodiny mi nezůstal nikdo.

Prudce jsem zavrtěla hlavou.

Jeden pitomý email!

To mám za to, že nedokážu potlačit zvědavost a musím všechno hned vědět. Kdybych ho otevřela až po večeři s Avery, netvářila bych se teď jako hromádka neštěstí.

Bezděčně jsem vzhlédla ke krásnému domu, a strčila si ruce do kapes. Kdyby mi někdo před čtyřmi lety řekl, že Avery, ta nejistá holka, si najde partnera, který jí dá přesně to, co potřebuje, nevěřila bych mu. Celkově jsem na takové ty kecy typu dokonalá polovička nebyla.

Jenomže pak Avery s Callumem, a později Lily s Noahem, tuhle moji představu jako mávnutím kouzelného proutku zbořili. Strašně jsem jim to přála, ale zároveň záviděla.

Jestlipak si uvědomovali, jaká je to vzácnost?

Najít někoho, kdo vás doplní, a zároveň vám ponechá prostor.

S tou myšlenkou jsem zazvonila. Doufám, že Avery uvařila lasagne. Uměla ty nejlepší. Obvykle je dělala pro mámu, která se už vrátila z léčebny, ale tentokrát by mohla udělat výjimku.

„Beth!“ vypískla Avery a sevřela mě v drtivém obětí. Překvapeně jsem vyjekla a oplatila jí ho. Sakra. Určitě musela posilovat. Chybělo málo a rozmačkala by mě. „Máš dlouhý vlasy!“ vykulila hnědozelené oči a fascinovaně mi přejela po jednom z pramenů.

„Dlouho jsem nebyla u kadeřnice,“ připustila jsem bez zájmu. Jednak nebyl čas, a jednak se mi líbilo, když mi vlasy sahaly až nad zadek. Sice to bylo trochu nepraktické, ale zvykla jsem si. Navíc se o ně líp pečovalo. Sem tam jsem si zastřihla konečky, a to bylo všechno. Nebyla jsem zrovna fintící se typ. Nejspokojenější jsem byla v teniskách, džínách a tričku. Dřív jsem se čas od času vymódila, ale poslední dobou jsem na to neměla energii.

„Je nespravedlivý, že ti to tak sluší!“ postěžovala si Avery.

„Jo, to mi říká někdo, kdo celý září,“ obrátila jsem oči v sloup a vysloužila se tím šťouchnutí do boku. Vážně vypadala dobře. Mohl za to její široký úsměv.

Myslím, že se úsměvy podceňují.

Není nic krásnějšího, než když vaši tvář rozzáří upřímná radost.

„To mi připomíná, že vám chceme s Callumem dneska něco říct,“ zrudla Avery a dokonale tak vytěsnila všechny myšlenky na školu, splátky a budoucnost.

„Vám?“ zopakovala jsem po ní nejistě. V první moment mě napadlo, že přijde i Lily, ale pokud mě paměť neklame, tak ta byla ještě na dovolené s Noahem a Sophií.

„Já ti to neřekla? Je tu i Declan,“ prohodila zcela nevinně Avery. Nálada mi zase klesla pod bod mrazu.

„Doktor Kozař. Úžasný,“ zafuněla jsem a vysloužila si tím od Avery plesknutí přes paži.

„Moc dobře víš, že nedělá plastiky prsou,“ obvinila mě tiše. „Navíc ho tohle oslovení štve.“

„Já vím. Proto mu tak říkám.“

„Buď na něj hodná. Měl blbý den,“ poprosila mě Avery. To mě zaujalo. Chtěla jsem vědět, co se mu stalo, ale její přísný výraz utnul všetečné dotazy hned v zárodku. Už bydlí s Callumem moc dlouho. Začíná přebírat jeho mimiku.

„Díváš se na mě, jako kdybych na něj byla pořád jenom zlá,“ ohradila jsem se dotčeně.

„Když jste pohromadě pořád do sebe rýpete.“

„To jenom ze srandy.“ Declan byl typický frajírek, který si myslel, že je nejhezčí a nejchytřejší. Lezl mi tím na nervy. Uznávám, že nebyl idiot ani škaredý, ale jeho kvality zdaleka nedosahovaly velikosti jeho ega. Navíc byl takový ten hezounek. Ty jsem opravdu nemusela.

Možná, kdyby mě při našem prvním setkání nenazval malou žábou, která sotva ví, co chce, nedívala bych se na něj tak kriticky. I když je fakt, že jsem tomu taky moc nepomohla. Potom, co mě tak decentně urazil, jsem mu řekla, že tahle slova od doktora Kozaře vážně sedí. A možná jsem pak dodala i něco o tom, že kdyby se díval pořádně, viděl by si dál než za špičku nosu. Zkrátka jsme neměli moc dobrý začátek.

„Vím, že jste se neviděli dva roky, takže ve vás bude bublat spousta průpovídek, který jste mezitím stihli vymyslet, ale zkuste je tentokrát udržet v sobě,“ požádala mě. Nemohla jsem přeslechnout jemně výhružný podtón. Vážně ji na chvíli musíme od Calluma separovat.

„Slibuju,“ ujistila jsem ji a ukázala, ať už jde konečně dovnitř. Venku bylo strašné dusno. Ještě větší než odpoledne.

„A pokud ten slib porušíš, dostaneš místo lasagní kuře,“ zašklebila se zákeřně po cestě do kuchyně. Chtěla jsem ji poděkovat za to, že udělala mé oblíbené jídlo, ale slova se mi při pohledu na dva muže v kuchyni zasekla v hrdle. Už jsem zapomněla, jak jsou bratři Andersenovi statní.

Ne. To je lež.

Moc dobře jsem si pamatovala, jak jsou vysocí a Callum mohutný, ale to pohled na Declana mi vzal vzduch z plic. Nikdy nebyl hubený, ale teď jeho tělo sestávalo z pevných svalů, které chvíli působily až hrůzostrašně. Sice nebyl tak urostlý jako Callum, ale ta změna mě prudce zasáhla. Stejně tak, jako jeho pozornost. Vpíjel se do mě modrošedýma očima, a nenechával mě na pochybách, že i on provádí stejný průzkum. Přeměřovali jsme se navzájem jako dvě šelmy hledající u té druhé slabinu.

S hrůzou mi došlo, že ta slabší šelma bych byla já.

Čím déle jsem na něj zírala, tím více jsem byla nesvá. Hezounek už nevypadal jako hezounek. Pořád měl krásnou tvář, ale za ty dva roky mu kolem úst a koutků očí přibyly vrásky. Rysy v obličeji nabyly na ostrosti a plná ústa rámovalo strniště.

Byl mužně pěkný. Bolestně jsem si uvědomila náš věkový rozdíl. Myslím, že mu už bylo přes třicet pět.

Polkla jsem.

Když na mě shlížel ze své impozantní výšky, naskočila mi husí kůže a pouze mi tak připomněla, proč v jeho přítomnosti používám víc ironie a sarkasmu.

Byl to můj štít.

Declan na mě měl zneklidňující vliv! Ačkoliv jsem si to nerada připouštěla.

Byl egoista. Nesnášela jsem takové chlapy. Tmavé modrošedé oči působily dojmem, že vidí až do duše. Což v kombinaci s jeho charismatem byla nebezpečná kombinace.

Myslím, že tohle byla jedna z dalších ironií života. Pěkní, chytří a vtipní chlapi byli zároveň namyšlení kreténi. Nejspíš to bylo proto, aby se svět nevychýlil z rovnováhy.

„Ahoj,“ pozdravila jsem je, jakmile se mi podařilo najít hlas, a následovala Avery ke kuchyňskému ostrůvku.

Do prdele.

Takhle zblízka jsem si připadala ještě menší. A to jsem byla vyšší než Avery! Nechápu, jak se mezi nimi mohla tak klidně pohybovat. Bylo to jako stát mezi dvěma mlýnskými kameny a čekat, který mě rozdrtí jako první.

„Ahoj, rád tě zase vidím,“ odpověděl mi k mému úžasu jako první Callum. Zvídavě jsem naklonila hlavu na stranu. Zdálo se mi to, nebo jsem na jeho tváři zahlédla něco, co by mohl být polovičatý úsměv? Páni. Byla jsem natolik v šoku, že jsem skoro přeslechla Declanovo nespokojené ahoj. Očividně jsem nebyla jediná, kdo nebyl o přítomnosti toho druhého informován.

„Můžu s něčím pomoct?“ nabídla jsem se a dala si záležet, abych se na Declana nepodívala. Jako by nestačilo, že svojí přítomností vyplňoval prostor a nutil mě vnímat vyrýsované svaly. Neměl by s věkem scházet? Kde je krutá realita života, když ji potřebuji?

„Ne, už to budeme mít. Sedni si a odpočívej,“ ukázala k barové židličce, která se nacházela až moc blízko Declana.

Skvělé.

„Takže už se konečně dozvím, proč jsem tady?“ zeptal se hlubokým hlasem Declan, a opřel se o pult. Zvláštní vůně se kolem mě ovinula jako had, čekající na okamžik, kdy bude nejvhodnější příležitost k tomu, aby mě zardousil.

Co to bylo? Něco svěžího, ale zároveň štiplavého.

„Sice jsme s tím chtěli počkat až po večeři, ale když tě tak sleduju, tak vám to řekneme hned, jinak budeš nesnesitelný,“ zabručel Callum. Avery opět zrudla. Nedočkavě jsem se naklonila dopředu. Pokud je z toho Avery v rozpacích, to sdělení musí být vážně pecka. Callum si ji k sobě přitiskl.

„Budeme se brát!“ vyhrkla v návalu emocí kamarádka a těkala pohledem ze mě na Declana. S Declanem jsme se na sebe nevěřícně podívali. Vždyť byli zasnoubení, jak dlouho? Přes dva roky? Tvářili se, jako kdyby nám chtěli říct něco šokujícího, a ne něco, co jsme všichni věděli, že se jednou stane.

„Už? A není to ukvapený?“ neodpustila jsem si rýpnutí ve stejnou chvíli, kdy Declan vypustil z úst dotaz: „Ty jsi ji zbouchnul?“

Callum Avery požádal o ruku během menší přátelské grilovačky u Lily. Přestože se vyslovil v soukromí jejich kuchyně, přísahám, že to vyděšené ticho proniklo i k nám na zahradu. Avery se bála závazků. Proto se taky dohodli, že se sňatkem počkají, až na něj bude připravená. Doteď si živě vybavuji, jak vyšla ven, rudá až za ušima a s hrůzou v očích.

„Ne, nejsem těhotná,“ zamračila se na Declana a potom nejistě koutkem oka střelila ke mně.

„Samozřejmě, že vám oběma gratulujeme! Ale už bylo načase,“ mrkla jsem na ni.

„Pokud se můžu zeptat, co tak najednou?“ začal vyzvídat Declan.

„Už nás štvalo, jak se každý pořád ptá,“ zkřivil rty Callum a vysloužil si tím od Avery štípnutí do boku, které naprosto ignoroval.

„Jo, a navíc… pokud jsem ho nezabila doteď, tak už to asi neudělám,“ zavtipkovala Avery.

„Víš, co to znamená, brácho?“ vložil se do toho Declan, když jsem se nadechovala ke slovu. Přísahala bych, že to udělal naschvál, jen abych neměla prostor se vyjádřit.

„Ne. Na to ani nemysli!“ zavrčel Callum.

„Kdepak! Kdysi jsi slíbil, že pokud se oženíš, můžu ti uspořádat rozlučku se svobodou ve Vegas!“

„Byl jsem ožralej,“ ucedil Callum.

„Co ti na to mám říct? Když nezvládáš pít, tak to nedělej.“

Zasmála jsem se, čímž jsem na sebe přilákala pozornost, jak Calluma, tak Declana. Maličko jsem se schoulila pod jejich dozorem do sebe. Nebyla jsem připravená na dva páry uhrančivých očí.

Přesto jsem se nedokázala přestat hloupě usmívat.

Měla jsem radost za Avery. Strašně jsem jim to přála.

Navíc, když jsme si mohli dobírat naše zamilované hrdličky, tak jsme do sebe s Declanem nešili, tudíž se nejspíš těch lasagní vážně dočkám.

A jako bonus jsem díky nim nemyslela na vlastní selhání.

Jakmile jsem si vzpomněla na studium, úzkostlivě se mi stáhly plíce. Hned jsem ale tyhle myšlenky zaplašila. Poslední měsíc jsem se toho nabrečela tolik, až bylo s podivem, že ze mě není vyschlá mumie. Už jsem měla plné zuby žalu, bezmoci a strachu. Až moc mi to připomínalo dobu po smrti rodičů. Dobu, kdy jsem zapomněla, jak vypadá světlo.

Temnota je horší než mor. Nevplíží se jen do těla, ale i do duše. Nejspíš se mi smutek vkradl i do výrazu, protože se na mě Avery starostlivě zadívala. Nejen ona. Všimla jsem si, že i Callum a Declan se na mě podivně mračí. Callum se nejspíš bál, že se rozbrečím.

A Declan? Těžko říct.

Přestože jsem na něj měla svůj názor, pořád se mu záhadným způsobem dařilo zůstat nečitelným.

V ten okamžik mi došlo, že možná nejsem jediná, kdo své obavy skrývá za humor. Avery se zmínila, že Declan měl špatný den, ale přitom to na něm nebylo poznat. Tentokrát jsem se na něj podívala bez náznaku ironie nebo podráždění.

Všichni nosíme masky. Někteří lépe než ostatní. Otázkou zůstávalo, co se stane, když maska splyne s naší podstatou?

„Nebudeš brečet, že ne?“ ujistil se Callum.

„Nebudu ti lhát. Pokud tě slzy znervózní, tak možná nějakou vymáčknu,“ poškádlila jsem ho, ale jemným úsměvem ho ubezpečila, že to nemám v plánu.

Dneska rozhodně ne.

Dnešek si mám v plánu užít, navzdory Declanovi, který se nejspíš rozhodl, že jsem to nejzajímavější v místnosti.

Zbytek sil jsem vložila do toho, aby mi oči neujely jeho směrem. Přece jen jsem se na ty lasagne těšila.

3. kapitola

Declan

Smích ke mně doléhal tlumeně, jako kdybych byl pod vodou. Stejně tak moje slova. Vtipkoval jsem a popichoval Calluma, ale všechno bylo zahalené v dusivé mlze.

Jediné, co jsem plně a všemi smysly vnímal, byla ona. Beth.

Sevřel jsem pevně skleničku. Podivné napětí mezi námi zuřivě poletovalo a pouze mi tak připomínalo, jak moc bych jí chtěl říct něco kousavého. Něco, co by ji rozčílilo.

Stejně jako pokaždé, když jsme byli ve stejné místnosti, jsem se v duchu zhrozil sám nad sebou.

Co to dělám? Proč ji pořád tolik štvu a chovám se jako malej?

Něco na ní mě dráždilo. Nutilo mě to dělat ze sebe idiota. Jako kdyby si nějaká má část nemohla pomoct. Jenomže dneska… nedostávalo se mi slov, ačkoliv jsem se jimi dusil. Iritovalo mě to. Ještě víc mě ale štvalo, že mi pohled ujížděl jejím směrem víc, než mi bylo milé.

Sakra!

Vždyť je to malá hubatá holka! Fracek. Vsadil bych se, že byla jedináček a rodiče jí všechno strčili až pod nos.

Ale ona není malá holka.

Pravda. Bylo jedno, jak moc jsem se na ni snažil dívat jako na holku, a ne jako na dospělou ženu. Každý nádech, kdy se jí nadzvedl hrudník, mi dokazoval, že ona holčička vážně není. Nikdy nebyla, ať jsem si to namlouval sebevíc. Ale za ty dva roky… Oči mi mimoděk sklouzly k tílku, pod kterým se rýsovala krásná prsa. A ty křivky! Tohle byla ženská, která by se měla chytit za boky a ošukat. Hezky tvrdě. Někdo by ji měl chytit za ty provokativně dlouhé vlasy a donutit ji poslouchat.

Zatřásl jsem hlavou.

Na co to myslím? Copak jsem neměl dost hektický den?

„Dnešek byl dlouhý. Už půjdu. Bylo to vynikající jako vždy, Avery,“ odkašlal jsem si ochraptěle a vysloužil si tím od bratra udivený pohled. „A co ty, žabičko? Chceš svést, nebo doskáčeš domů sama?“ neodpustil jsem si poznámku.

Musel jsem. Kdybych to neudělal, prostor mezi námi by se samovolně vznítil. Cítil jsem, že to má stejně. Když jsme do sebe neryli, bylo to nepřirozené. Strašně se mi ulevilo. Celý večer jsem se snažil kvůli Avery a bráchovi. Beth nejspíš taky, ale tohle se nedalo vydržet věčně. Měl jsem pocit, že puknu, pokud to budu držet v sobě. Navíc jsem se těšil na její prořízlou pusu. Většina lidí si na mě nedovolila křivě pohlédnout, natož mě urazit.

„Pokud jsi zase přijel na koze, raději to doskáču,“ odpověděla mi s ledovým klidem, ale rozšířené nozdry ji prozradily. Tohle byla narážka na doktora Kozaře. Pobaveně jsem zkřivil rty. Už jsem zapomněl, jaké to je, když se se mnou nikdo nemaže. Calluma a Noaha nepočítám. To byla rodina. Lidé se mnou většinou kvůli postu primáře moc nežertují. Vlastně mi spíš lezou do zadku. Bylo to unavující. A nudné.

„Jestli chceš, abych ti upravil prsa, stačí říct, nemusíš pořád trousit tyhle narážky,“ přešel jsem na její hru a užíval si okamžitý popuzený výraz. Díky němu jsem si připadal mladší. Ne jako sedmatřicetiletý primář, který je zavalený papíry, a pro to, co měl tak rád, už mu nezbýval čas.

A když už mu zbyl… při pomyšlení na popáleného sedmiletého kluka mi vystoupila žluč do krku.

Na ten pohled jsem byl zvyklý.

Na bolest, kterou pacienti prožívali.

Sloužil jsem i na pohotovosti, sakra! Měl bych být už otrkaný, ale tenhle kluk mi dal zabrat. Když ho dovezli, měl popáleniny na sedmdesáti procentech těla. Jeho kůže už nebyla kůže. Byla jako šedá kůra. Beztvará. Mrtvá. Voskovitá. Tam, kde bývaly dlaně, zůstaly jen ohořelé obrysy. A přesto, než jsme ho uspali, otevřel oči a pousmál se na mě.

Věřil, že to dokážeme. Bodejť by ne, když jsem ho o tom ujišťoval.

My to ale nedokázali…

„Mám to chápat tak, že jako odborníkovi se ti moje prsa nelíbí?“ nadzvedla obočí.

„Hele! Něco jste mi slíbili!“ vpadla nám do toho Avery. Díky bohu! Už jsem cítil, jak se mi na jazyk dere odpověď ve stylu – to posoudím, až je uvidím a budu si moct sáhnout.

Dlouze jsem vydechl. Vážně jsem v její přítomnosti byl jako patnáctiletý kluk. Je zajímavé, co s námi někteří lidi dokážou udělat. Vždycky jsem rád ostatní provokoval, ale s Beth to bylo jako píchat klackem do rozzuřeného lva. Když mi došlo, že se mi ta představa líbí, trochu mě to znepokojilo. Ale jenom trochu. Nejspíš mi už z toho papírování vážně přeskočilo.

„Nemůžeš ale popřít, že jsme se snažili!“ ohradila se Beth a já se neubránil úsměvu. Kdyby jí bylo alespoň o deset let víc a nebyla by tak… prostě jako Beth, myslím, že by se mi líbila. Víc než to. Musel bych ji mít. Naštěstí mezi námi byla věková propast, která se mi zdála čím dál větší. Ona svoji kariéru teprve začínala, kdežto já ji měl už de facto za sebou. Žádný další posun mě nečekal. Navíc Beth byla plná elánu a nadějí. Naopak ze mě naděje pomalu ale jistě vyprchávala. Stejně tak jako chuť do čehokoliv.

Pomalu ale jistě se ze mě stával Callum.

Začínám callumovatět!

Ta představa mě vylekala.

Bohužel to byla pravda. Dřív jsem každý volný večer trávil ve Vdově nebo v Hříšných zálibách, ale poslední dobou jsem se přistihl, že jdu raději domů. Neměl jsem náladu na společnost nebo sex. Přitom sexuální zážitky v Zálibách vážně stály za to. Což mi připomíná, že mi odpoledne psal Benedict, jestli večer nedáme pivo.

Nejdřív se mi nechtělo, ale přítomnost Beth ve mně vzbudila něco, co bych měl co nejdřív uspat.

„Popravdě jsem si nemyslel, že vydrží až do večeře. A už vůbec ne po dezertu,“ zamyslel se nahlas Callum.

„Vidíš? Měla bys být vděčná a dát nám domů zbytky,“ pokusil jsem se z Avery vyloudit zbytek koláče.

„Přesně tak! Tolik lasagní stejně nesníte,“ přidala se Beth překvapivě na moji stranu, čímž mě dnes už podruhé šokovala. Poprvé to bylo, když se zachmuřila. Náhle vypadala tak bezbranně. I to byl jeden z důvodů, proč jsem ji neprovokoval. Zřejmě jsem nebyl jediný, kdo měl den na hovno. Přesto bylo zvláštní ji tak vidět. Vždycky působila tak neochvějně a cílevědomě. Vlastně mi to imponovalo.

„Já bych si vzal ten koláč,“ připojil jsem se.

„Příště pozveme Lily a Noaha, ti se nás nesnaží vyjíst,“ utrousila rádoby pohoršeně Avery, ale začala nám balit zbytky. Stoupl jsem si a podíval se na Beth. Chyba. Jakmile se mi do zorného pole dostaly dlouhé světle hnědé vlasy splývající jí přes ramena, zatrnulo mi. Jak někdo, kdo je tak od rány, může působit křehce a zároveň nebezpečně?

„Jak chceš! My jdeme!“ založila si ruce na hrudi, čímž jenom vynikly prsa. „Tedy hned, jak budeš mít zabalený jídlo.“

„Takže ty už taky jdeš?“ posteskla si Avery. Očividně s kamarádkou chtěla strávit čas sama.

„Zítra vstávám do práce a jsem vyřízená z cesty,“ povzdechla si Beth.

Do práce? Neskončila teď náhodou školu? Neměla by si užít léto? Zamyšleně jsem nakrčil čelo a tentokrát se na Beth podíval pořádně. Vážně působila unaveně a přepadle. Avery přede mnou nikdy o kamarádčiných soukromých věcech nemluvila a já se ani neptal, ale vyvodil jsem si, že má po zkouškách. Pokud mě paměť neklame, tak studovala něco se zvířaty. Chtěla být veterinářka. Víc jsem toho o ní nevěděl.

Další hovor jsem nevnímal. Byl jsem natolik ztracený ve svým průzkumu, že ani nevím, jak jsem se dostal ke vchodovým dveřím. Teprve až kokosová vůně mě probrala.

„Mějte se,“ rozloučila se Beth a vydala se k odchodu.

„To s tím odvozem jsem myslel vážně,“ zavolal jsem za ní. Těžký vzduch byl cítit bouřkou.

„Promiň, ale raději se s tebou svezu na koze než v autě,“ odpověděla mi zvláštním tónem a přidala do kroku. Chystal jsem se ji dohonit, ale Avery mě chytila za paži. Užasle jsem na ni pohlédl.

„Nech ji. Nepotřebuje stres navíc.“

„Copak má společnost je stresující?“ odfrkl jsem si.

„Ne, ale věř mi, když ti říkám, že ty, ona a auto není dobrý nápad,“ vysvětlila mi, ale ve skutečnosti mě ještě víc zmátla.

„Co tím chceš říct?“

„Nic. Neřeš to,“ mávla nad tím rukou a neohrabaně uvolnila stisk. Když její dlaň zmizela, došlo mi, jak moc mi chybí ženský dotek. Možná bych měl do Hříšných zálib zajít. Už to bylo dlouho, co jsem tam byl, a napnuté kalhoty to jenom potvrzovaly.

„Tohle jsi neměla říkat,“ vydechl Callum, když si všiml mého výrazu. Bohužel měl pravdu. Její slova ve mně vzbudila zájem.

Obávám se, že Beth se to líbit nebude.

V Hříšných zálibách mě přivítala útulná atmosféra a smích. Dvě věci, které by člověk v podobném klubu nečekal. Jenomže ne všechno, co se týká sexu musí být nutně nelegální, zvrhlé, nebo jakkoliv pohoršující.

A to bylo přesně to, proč se mi tady líbilo.

Bylo to tak přirozené. Sex. Touha. Doteky. Vášeň.

Nikdo nepředstíral, nebo se nestyděl.

Těch několik desítek členů, kteří sem získali přístup, byli naprosto normální lidé, kteří ale měli své choutky. Nebyly nijak zkažené jak si mnozí myslí, ale prostě jen… vyhraněné. Někdo měl rád svazování. Někdo latex. Někdo si potrpěl na anonymitu. Někdo měl naopak rád pozornost.

Lidé si neuvědomují, jak je těžké najít někoho, kdo by měl v posteli rád stejné věci… ale v Zálibách? O sexu se tady mluvilo otevřeně, stejně jako o počasí, takže bylo lehké si najít partnera na dovádění. Nejlepší ale na tom bylo, že po sexu jste si mohli dát pivo a pokecat si s dalšími lidmi.

Kdo by tohle nemiloval?

Sex, pití a dobrá společnost.

Ale nikdy ne drogy. To by Troy Harlow, majitel klubu, nestrpěl. Nikdo tady nesměl být pod vlivem drog nebo většího množství alkoholu – zejména když vlezl do jedné z místností. Stejně tak jako se tady netrpělo násilí. Jedna věc byla dominance v posteli, ale druhá prachsprosté bití.

S tím jsem naprosto souhlasil.

„Pane primáři. Vás jsem tady už dlouho neviděla,“ přivítala mě Cassidy, která tu dělala barmanku už od otevření.

„Moc práce,“ pokrčil jsem rameny a rozhlédl se po místnosti plné gaučů a stolů. U většiny z nich někdo seděl. Při pohledu na líbající se dvojici mnou projelo vzrušení. Doufám, že se později přesunou na scénu. Nebo to spíš udělám já.

Představa, že mě někdo vidí, když si beru ženu, mi vlila do žil novou energii. Pohledem jsem přejel po zaplněné místnosti. Tohle byl V.I.P. klub se stálými členy, ale každý člen si mohl někoho přivést. Samozřejmě, že ten dotyčný musí přinést testy a podepsat smlouvu o mlčenlivosti. Další z pozitiv na tomhle místě. Jistota, že je váš partner zdravý, bere antikoncepci a že všechno, co se tu odehraje, zůstane mezi těmito zdmi, dodávala Zálibám na výjimečnosti. Právě tohle utvářelo jejich auru exkluzivity.

Troy zkrátka trefil díru na trhu. V okolí Wichity nic podobného nebylo. A to jsem si myslel, že Callum měl skvělý nápad. Pánský klub s obsluhou nahoře bez se ale tomuhle místu nemohl rovnat.

„Myslím, že jsi někomu chyběl,“ prohodila s úsměškem Cassidy. Sledoval jsem její pohled a střetl se s párem hnědých očí.

Kurva.

Doufal jsem, že ji to přejde, ale očividně jsem se mýlil.

Jakmile si všimla, že jsem ji uviděl, zvedla se.

Jak to tak vypadá, dnešek bude stát za hovno až do samého konce.

4. kapitola

Beth

Být zpátky v útulku bylo zvláštní. Bylo to jako kdybych se vrátila v čase. Pořád nevím, jaký z toho mít pocit. Když jsem mluvila s Alison, jazyk mi nebezpečně ztěžkl a já měla co dělat, abych poděkovala, že mě zase přijala. Nejspíš se mi směsice emocí zračila i v obličeji, protože naše shledání nijak neprotahovala a poslala mě, ať si to tady v klidu projdu a seznámím se nejen se zvířaty, ale i s novými zaměstnanci.

Spokojený čumáček byl sice soukromý útulek, který se udržoval v provozu z různých grantů a darů, ale Alison tady chtěla mít stabilně alespoň tři zaměstnance. Zbytek byli dobrovolníci. Za ty roky si útulek vybudoval skvělou komunitu.

„No, ahoj!“ pozdravila jsem psy, kteří na mě radostně štěkali. Na nádvoří bylo několik kotců, ale ráno před procházkou se na střídačku pouštěli.

„Ty jsi ale mumínek!“ Podrbala jsem huskyho za ušima, na což zareagoval spokojeným zakňučením.

Během vteřiny se ke mně seběhlo několik dalších psů.

Když se kolem mě tak hemžili, dokonale odehnali pryč pocit selhání, který se mi od příletu do Wichity lepil na paty. Jak by člověk v jejich blízkosti mohl být nešťastný?

To se mi na zvířatech líbilo. Jejich nadšení bylo tak čisté. Přirozené. Lidé si neuvědomují, jak moc mohou některá zvířata milovat. Například psi. Jejich radost, když vás vidí, je nepopsatelná.

Byla jsem natolik pohlcená okolním nadšením, že jsem několik psů ležících v kotcích přehlédla. Vypadali tak smutně. Jenom mě netečně sledovali. Při tom pohledu se mi sevřely plíce. Chtěla jsem se na ně jít podívat, ale vtom jsem zahlédla známou tvář.

„Ahoj, Beth,“ pozdravil mě překvapeně Travis. „Co ty tady?“

Tíživý pocit na hrudi byl zpátky. Nejraději bych se dál mazlila se psy, ale nemůžu se téhle konverzaci pokaždé vyhnout, přestože bych chtěla. Bojím se, že čím víc o tom budu mluvit, tím víc si budu uvědomovat, že jsem selhala.

„Ahoj, nastupuju zpátky. Na plný úvazek.“ Nejistě se na mě usmál. Věděla jsem, co mu proběhlo hlavou.

Neuspěla.

Přesto jsem ocenila, že o tom nemluvil. To byl prostě Travis. Pohodář, a na nikoho nikdy nevyvíjel nátlak. Byli jsme stejně staří. Nastoupil sem několik měsíců po mně a vlastně to byl jediný zaměstnanec, kterého jsem tady znala.

„Neměl bych to asi říkat, ale jsem rád, že jsi zpátky. S Loganem a Aidenem není zrovna zábava,“ obrátil panenky v sloup. Přestože mžoural kvůli slunci, nedaly se přehlédnout jeho pomněnkově modré oči.

„Super. Takže jediný, kdo má smysl pro humor, jsi ty. A Alison se mi zmínila, že odcházíš. Ukoušu se tu nudou,“ zafuněla jsem. Travis měl dlouholetou přítelkyni, ale žila v Nebrasce. Prý se k ní letos na podzim bude stěhovat.

„Ty? Zrovna u tebe bych se toho nebál.“

„Hele, co jim je?“ změnila jsem téma a kývla směrem k ležícím psům.

„Někdo je pořezal,“ ucedil naštvaně Travis a unaveně si promnul kořen nosu. „V posledních týdnech nám sem policajti vozí zmrzačený psy.“

„Děláš si srandu?!“ rozčílila jsem se.

„Bohužel. Někteří lidi jsou hovada.“ S tím se nedalo nesouhlasit. Zatnula jsem ruce v pěst. Do dlaní se mi zaryly nehty. Tohle bylo jediné negativum na téhle práci. Vidět zvířata trpět. Hodně psů nebo koček se sem dostane ve zbídačeném stavu.

„Za chvíli by měl přijet Aiden. Chceš se s ním seznámit?“ přerušil Travis dusivé ticho.

„Jo,“ broukla jsem tiše s pohledem upřeným na border kolii, která mě smutně pozorovala.

To, že nemám vystudovanou veterinu, neznamená, že nemůžu pomoct.

S tou myšlenkou jsem následovala Travise.

Bohužel se ukázalo, že Travis měl pravdu. Aiden vážně není komunikativní typ, ale je to veterinář a pomocná ruka Alison. Moc se mi zatím nelíbí. Je to mlčenlivý chlap, který zvířatům sotva věnuje pohled. Vím, že bych neměla lidi hned soudit, zvlášť, když sama na první dojem nejsem sympatická, ale to, jak se choval ke psům a kočkám, mi prostě vadilo.

Přitom oni z něho byli tak nadšení! Chtěli kousek pozornosti. Pohlazení. Nic víc.

„Mami,“ vydechla jsem přiškrceně. Proč se nehýbají? „Tati!“ Zkusila jsem k nim natáhnout ruce, ale prudká bolest mě zarazila. Prosím. Prosím. Prosím. Řekněte něco! Tentokrát jsem se pohnula pomaleji. Srdce mi bušilo až v uších. Syčení ozývající se zepředu mi zježilo chloupky na rukou. To, a skřípavý zvuk kovu byly jedinými zvuky. To uvědomění mě přinutilo se víc snažit. Potřebovala jsem je cítit u sebe. Dotknout se jich. Nechat se od nich sevřít v náručí, protože jsem se tak strašně bála.

Ta vzpomínka přišla náhle. Věděla jsem, co ji způsobilo.

Touha po doteku. Pohlazení. Něčem tak primitivním a snadném, ale přesto se ho většině lidem nebo zvířatům nedostávalo.

Přidala jsem do kroku, i když mě slunce pomalu ale jistě peklo zaživa. Zase. Copak ty tropy nikdy nepoleví? A to bylo už pět hodin. Nemělo by to vedro začít ustupovat?

Po zátylku mi stékal pot. Nespokojeně jsem zatřásla hlavou. Na tohle teď nechci vzpomínat. Mám plné ruce práce s tím, abych se vypořádala s nastalou situací. Nepotřebuji oživovat staré rány. Sociální pracovnice mi kdysi řekla, že bolest je tu od toho, abychom si uvědomovali, že jsme naživu. Pokud to tak bylo, byla jsem ten nejživější člověk ve Wichitě.

Nejspíš jsem vypadala vážně k politování, protože hned první auto na přechodu mi zastavilo. Ze slušnosti jsem mávla na muže sedícího za volantem a popoběhla.

Přišlo to jako blesk z čistého nebe.

Rána. Skřípání brzd.

V jeden okamžik jsem mávala a v druhý se točila. Svět se kolem mě děsivě převrátil. Všechno se to odehrálo během vteřiny. Nestihla jsem se ani nadechnout a ležela jsem na zemi.

Myšlenky ke mně doléhaly ve vlnách, stejně jako zvuky. Z dálky jsem slyšela hlasy. Křik. Udiveně jsem se chytila za hlavu a sledovala, jak mi prsty barví krev.

„Slečno, jste v pořádku?“ zeptala se vystrašeně postarší žena. Zhluboka jsem se nadechla a přitiskla si dlaně na víčka. Otupělé mysli trvalo směšně dlouho, než jí došlo, co se stalo.

Srazilo mě auto.

Roztřásla jsem se a plíce se mi nebezpečně stáhly.

Nesnáším auta! Nenávidím jízdu v nich. Vesmír se ale nejspíš rozhodl, že to nestačí. Zprotiví mi i chůzi kolem silnice. Kdybych nebyla v šoku, nejspíš bych se rozesmála. Bůh existuje a má sakra černý smysl pro humor.

„Vydržte, sanitka je na cestě,“ ubezpečil mě muž, který mi byl povědomý. Počkat. To byl ten chlap, co mě pouštěl přes přechod. Jak se sem dostal? Zmateně jsem přelétla očima k ženě. Plakala. Periferním viděním jsem si všimla džípu s otevřenými dveřmi. Asi z něj vystoupila.

„Strašně se omlouvám. Neviděla jsem vás,“ zaštkala žena, čímž potvrdila moji hypotézu.

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ji. „Já vás taky nezahlédla,“ dodala jsem zcela zbytečně. Jak to, že jsem byla tak nepozorná?

„Ležte,“ napomenul mě muž, když jsem se pokusila stoupnout.

„Vážně mi nic není. Jsem jen trochu pomačkaná,“ ujistila jsem ho, ale stejně mi nedovolil se zvednout.

„Narazila jste hlavou o asfalt, takže nic nebudeme riskovat,“ utnul mé protesty. Žena se rozbrečela naplno. Frustrovaně jsem k ní vzhlédla.

„Sanitka tu bude každou chvíli.“

To mě konečně probralo. Nechtěla jsem do nemocnice. Nesnášela jsem je. Po smrti našich jsem tam strávila dva týdny. Byly to nejhorší dva týdny v mém životě. Nemocnice páchla smrtí. Beznadějí. Temnota se vsakovala do bílých stěn. Možná proto byly ty zdi světlé. Ten, kdo je stavěl, věděl, že smrt je časem zbarví do černa.

Strach mi zatemnil mysl. Klidně bych i upsala duši ďáblu, než abych se dobrovolně procházela po nemocničních chodbách.

„Překážíme,“ vyhrkla jsem přidušeně a poukázala tak na zastavený provoz. V ten moment mi došlo, že na nás všichni zírají. Byla jsem v pokušení na ně zařvat, ať si jdou po svém, ale to bych musela ovládat plíce. Pořád se mi úzkostlivě svíraly.

„Však oni to přežijí,“ podotkl muž. To mě přimělo mu věnovat plnou pozornost. Vypadal tak na čtyřicet. Docela sympaťák. V kvádru mu to slušelo. Působil jako podnikatel. Nadechla jsem se ke slovu, ale žena z džípu se znovu nahlas rozeštkala. „Vážně jsem si myslela, že to ubrzdím. Nejela jsem zase tak rychle. Skutečně!“ vzlykala dál a překotně mi začala popisovat jak brzdila, a že kdybych byla o metr dál, nic by se nestalo.

„Hysterky světa, spojte se,“ pokusila jsem se o vtip. Muž se pousmál.

„Jak se jmenujete?“ pokračoval dál v konverzaci.

„Beth,“ představila jsem se, jakmile jsem ženu opět ujistila, že jsem v pořádku.

„Já jsem Emerson.“ Podal mi ruku. Jediné, co jsem byla schopná vnímat, byly hodinky. Působily draze.

„Když ti řeknu, že mi nic není, dovolíš mi vstát?“

„Ne,“ odpověděl bez zaváhání.

„Chlapi a jejich ochranářský komplex,“ ucedila jsem sotva slyšitelně, ale podle mužova výrazu soudím, že to slyšel. Nevadilo mi to. Jeho přítomnost mi pomáhala nemyslet na to, co mě čeká.

Nemocnice.

Zmocnila se mě závrať.

A houkání sanitky všechno jenom zhoršilo.

„Nadechni se,“ poručil mi Emerson, který si všiml, jak se nemůžu zhluboka nadechnout. Nejspíš si myslel, že jsem v šoku.

Možná jsem i částečně byla. Bohužel jen částečně. Kdybych byla mimo úplně, alespoň bych si neuvědomovala, co mě čeká.

5. kapitola

Beth

Nemohla jsem mluvit. Úzkost mi svázala jazyk. Tak strašně moc jsem jim chtěla říct, že mi nic není a očividně to byl jen ťukanec, ale slova se mi nemohla prodrat skrze stažené hrdlo.

„Můžete mi ještě jednou zopakovat své jméno?“ vyzval mě záchranář poté, co jsem nejspíš ignorovala další otázku. Oba záchranáři se na mě starostlivě dívali. Nejraději bych vztekle zařvala. Můj stav nebyl způsobený úrazem, ale slovem, které mi bez přestání rezonovalo hlavou.

Nemocnice. Nemocnice. Nemocnice…

„Bethany Evansová. Nemám otřes mozku. Mám strach z nemocnic. Je nějaká pravděpodobnost, že mě necháte vystoupit?“ vydolovala jsem ze sebe jedním dechem.

„Tak to jste ještě nebyla v té naší. Je to tam tak útulné, že pacienti ani nechtějí jít domů,“ zavtipkoval mladší ze záchranářů, a vysloužil si tím ode mě káravý pohled.

„Zraněným se nelže,“ zasyčela jsem sotva slyšitelně. Nadzvedla jsem hlavu, ale maličko se mi zamotala. Panika nejspíš už pronikla z hrudi do hlavy, a teď mi tam tancovala dupáka. Periferním viděním jsem si všimla, jak se mi třesou ruce.

„Bethany, tohle je normální,“ promluvil ke mně starší ze záchranářů. „Příznaky se občas rozjedou se zpožděním. Zejména, když je dotyčný v šoku,“ začal mi vysvětlovat, ale poslední slova jsem slyšela tlumeně. Moji pozornost si uzurpovala závrať a tělo probouzející se k životu. Bolel mě celý bok a levá strana hrudníku. Mám takový pocit, že jsem si pěkně narazila i prdel.

Nepatřičně jsem se uchechtla.

„Děsím se tří věcí. Aut, nemocnic a hadů. Pokud tam někde narazím na hada, rovnou mě převezte na psychiatrii,“ požádala jsem je zcela vážně, ale mladší z nich se tiše zasmál. Starší záchranář mi jemně stiskl ruku.

„Bude to v pořádku,“ ujistil mě.

Bude to v pořádku.

To je moc krásná věta. Plná optimismu. Jenomže lidé nějak zapomínají zmiňovat, co všechno předchází tomu bude.

Nemocnice Nanebevzetí mě přivítala typickou dezinfekční vůní a kakofonií zvuků. Srdce mi začalo bušit tak silně, až jsem se bála, že si prorazí ze svého kostěného vězení cestu ven. Jeden ze záchranářů na mě mluvil. Nevím který. Nevnímala jsem ho. Stejně tak jako doktora a sestřičku.

Nenáviděla jsem ten puch. Dezinfekce. Bolestná připomínka, že každý máme nějaké rány, které je potřeba ošetřit.

„Víte, kde jste?“ zeptal se mě doktor, jakmile mě záchranáři přesunuli z lehátka na nemocniční postel.

„Bohužel,“ pokusila jsem se o sarkasmus, ale znělo to spíš vystrašeně. Humor byla moje sečná zbraň. Pomáhal mi v těch nejhorších chvílích. Když jsem na ni nedosáhla, připadala jsem si zranitelná.

„Potřebuji, abyste mi to řekla.“ Unaveně jsem k němu vzhlédla. Muselo mu být kolem padesáti. V hnědých vlasech už měl šediny a oříškové oči mu rámovaly vrásky.

„V nemocnici Nanebevzetí,“ odpověděla jsem, ale jakmile jsem to dořekla, srdce mi pro změnu vynechalo úder. Plíce se mi stáhly. Jako kdyby má slova probudila doposud dřímající paniku, která byla ukrytá za bolestí.

„Výborně… Bethany,“ pochválil mě doktor poté, co se úkosem podíval na nějaké papíry.

„Co je za měsíc?“ pokračoval dál v kladení otázek. Dezinfekce mě štípala nejen v nosu, ale i v očích. Zběsile jsem zamrkala.

„Červen,“ hlesla jsem po chvilce ticha. „Já, já, nic mi není,“ zakoktala jsem se a chtěla se zvednout, ale zastavil mě. Z prudkého pohybu jsem dostala závrať.

„Myslím, že máte otřes mozku,“ promlouval ke mně doktor protivným konejšivým hlasem, který mi lezl na nervy.

„Beth?“ přerušil další jeho slova povědomý hlas. Zmateně jsem se rozhlédla po pohotovosti. Byl tu ruch. Postavy v bílých pláštích chodily sem a tam. A do toho ty hlasy. Chvíli mi trvalo, než jsem ve změti vjemů našla ten, který jsem hledala.

„Declane?!“ vydechla jsem omámeně. Místnost se se mnou nebezpečně zhoupla. Vysoký muž v bílém plášti, pod kterým měl tmavě modré lékařské kalhoty a triko, mi vzal poslední vzduch z plic.

Declan v tomhle prostředí vypadal nepatřičně. Bílá barva jeho vypracovanou postavu jenom zdůraznila.

A oči.

Ty temně modré oči se šedými odstíny. Byly tak zvláštní. Jako kdyby se nemohly rozhodnout, jakou barvu budou mít. Callum měl podobné, jenom ne tak dechberoucí a modré.

„Nevadilo by ti, kdybych ji přebral?“ zeptal se Declan mého ošetřujícího lékaře.

„Nemáš službu na pohotovosti.“

„Já vím, ale známe se,“ informoval ho zcela zbytečně Declan. Užuž jsem chtěla říct, že se bohužel známe, ale při delším pohledu na Declana jsem svoji odpověď spolkla. Nevím, jestli to způsoboval jeho plášť nebo tohle prostředí, které mi zamlžovalo mysl, ale náhle působil jako cizinec.

Ano, znala jsem ty ostré rysy a široké čelisti, ale ten výraz jsem na jeho tváři ještě nikdy nezahlédla. Z Declana vždycky sálala jistá bezprostřednost a hravost, ale teď po nich nebyly ani stopy. Tvářil se až znepokojivě vážně, což mu propůjčilo autoritu.

Když jsem ležela, a on se nade mnou tyčil s chladnou profesionální maskou, přejel mi mráz po zádech.

„Dobře,“ svolil nakonec doktor, a podal Declanovi papíry. Závrať, která se mě tentokrát zmocnila neměla s mým zraněním, co dělat. Jakmile se ke mně Declan přiblížil, napnula jsem se. Strach se smísil s rozpaky. Jeho blízkost mě ochromila.

Zatoužila jsem, aby mi zase řekl žabičko. Tím by ve mně vzbudil vztek. Přesně to jsem teď potřebovala. Zlost. Cokoliv, jenom ne tu proklatou nervozitu a strach.

No tak! Řekni něco!

Do prdele.

Sakra.