Eleanor Corvin, Noah

Série Černá vdova 2

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

Cover picture © Indys

© 2025 MEDIAPLEX s. r. o.

© 2025 Eleanor Corvin

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-40-9

Print: ISBN 978-80-53012-41-6

Anotace

Plán na letošní rok byl jasný. Seknout v pánském strip klubu Černá vdova s prací striptérky, respektive obsluhou nahoře bez, dodělat si diplom, najít si lepší práci a partnera, který nejenže má rád děti, ale ideálně, aby už měl nějaké své vlastní. Proč muže s dětmi? Protože tak by má dcera získala sourozence.

Zpočátku to šlo dobře.

Ale vážně jen zpočátku.

Potom mi všechno začalo protékat mezi prsty. Na prahu mi pořád otravoval bývalý přítel lomeno bývalý feťák, že chce vidět svoji dceru. Rodiče naznali, že mi život zpříjemní soudy. Jakéhokoliv potenciálního partnera rozrušilo, když zjistil, kde momentálně dělám a do toho všeho chaosu se přimíchal Noah Crane.

Vždycky jsem si myslela, že vím, s kým mám tu čest. S manažerem a zároveň vedoucím ochranky v klubu Černá vdova. Bývalým námořním pilotem. Starostlivým bratrem.

Jenomže se ukázalo, že jsem se mýlila.

Noah Crane měl daleko víc tváří.

A všechny mi je chtěl ukázat.

Noah

Série Černá vdova 2

Eleanor
Corvin

„Největším štěstím v životě člověka je vědomí, že nás někdo miluje proto, jací jsme, nebo spíše přesto, jací jsme.“

Romain Rolland

1. kapitola

Lily

Než začneme.

Eleanor pro vás připravila playlist písniček které ji inspirovaly při psaní. Pusťte si ho na Spotify.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

„Takže proto je podle mě důležitý, aby chlap měl košili od každé barvy. Víš, co tím chci říct, že?“ zakončil svůj monolog blonďatý muž, se kterým mi přidělených pět minut připadalo jako věčnost.

„Ne,“ odpověděla jsem popravdě a v duchu si kladla otázku, jestli jsem vážně platila holku na hlídání proto, aby mi tady nějaký chlap vykládal, jak si vybrat oblek na míru, a jak sladit barvy podle ročního období. Očividně ano. Vydatně jsem upila vína. Tohle byla katastrofa.

„Nevadí. Klidně ti to vysvětlím jinak,“ rozzářil se a naprosto ignoroval můj dlouhý povzdech. Neměl by už někdo cinknout na zvonek a ukončit tak tohle… ať už to bylo cokoliv?

Nevím, proč jsem si myslela, že přijít do Kotviště na večer Najdi svého vytouženého partnera, byl dobrý nápad.

Vlastně vím.

Menstruace…

To proklaté období v měsíci, kdy se žena nechává ovládat pocity a kašle na zdravý rozum.

Navíc na letáčku byla žena a muž držící v ruce dítě. Působili šťastně.

Ano, takhle lehce se dá přimět matka samoživitelka, ať jde na večer pro nezadané.

Cink! Cink! Cink!

Díky bohu! Nebo spíše ženě sedící u stolu a oznamující další přesun. Celý večer se nesl v duchu očaruj svoji spřízněnou duši za pět minut. Tohle byl už můj šestý muž a k očarování jsem měla sakra daleko. Spíše jsem byla trochu vyděšená, protože mi začínalo docházet, že všichni použitelní chlapi kolem třicítky jsou rozebraní. Určitě jeden z nich byl i na tom blbým letáčku! Usmíval se na svoji ženu a radoval, že nemusí na tuhle seznamovací akci.

„Ahoj, jsem Oliver,“ pozdravil mě nově příchozí.

„Ahoj, Lily,“ usmála jsem se nejistě, zatímco jsem si ho prohlížela. Vypadal mladě. A tím myslím velmi mladě. Bylo mu už vůbec dvacet jedna?

„Sluší ti to,“ začal lichotkou, za což jsem mu musela připsat body k dobru. Sice mu byly k ničemu, protože jsem ke své pětileté dceři nechtěla přivést někoho, kdo nejspíš ještě ani nemůže pít alkohol, ale snahu jsem vždycky dokázala ocenit.

„Děkuju, jsi moc milý, ale obávám se, že těchto pět minut bude pro tebe promrhaných,“ skočila jsem mu do řeči.

„Proč?“ podivil se a směšně nakrčil obočí.

„Protože mi je dvacet šest a mám dítě. A když tě tak pozoruju, tak si nemyslím, že jsi ve věku, kdy chceš rodinu,“ odtušila jsem suše a dopila víno. Měla jsem si vzít něco tvrdšího. Myslela jsem si, že jsem měla jen horší start, ale ukazovalo se, že to s těmi chlapy nejspíš půjde od desíti k pěti.

Nebo bys měla přestat pít úplně, napomenul mě můj vnitřní hlas, který jsem nesnášela. Byl to hlas matky. Ženy, která musela být zodpovědná. Dívky, která se ve dvaceti dozvěděla, že je těhotná a musela ze dne na den dospět.

Dospět!

Potlačila jsem touhu se ušklíbnout. Dospělost byl docela zvláštní pojem. Co to vlastně znamená být dospělý? Mít rodinu? Práci? Hypotéku?

Nejspíš ano.

Ale přestože jsem měla dítě a práci, občas jsem si připadala jako holčička uvězněná v těle dospělé ženy, toužící po tom samém, co má dcera. Akorát s tím rozdílem, že já jsem se spokojila s mužem se stálým příjmem a dobrým vztahem k dětem. Nepotřebovala jsem rytíře na bílém koni.

„Cože? Tobě už je tolik, a ještě k tomu máš dítě? Hustý,“ okomentoval moji životní situaci Oliver a chvíli to vypadalo, že si se mnou chce dát ťukanec.

„Jo, hustý,“ souhlasila jsem bez zájmu a pohlédla na prázdnou skleničku. Na světě nebyl dostatek alkoholu, který by mě dokázal přenést přes dnešní večer. Kdyby tu se mnou byla aspoň Avery nebo Beth, dokázala bych se téhle šaškárně zasmát, ale když jsem tady byla sama, zbylo místo jen pro depresi.

Umřu osamělá.

Nebo si pořídím psa. Možná dva. Koneckonců zvířata jsou často lepší společníci než lidé.

Lily, je ti teprve šestadvacet a ty přitom děláš, jako kdybys už smrděla hlínou, vzpomněla jsem si na včerejší zprávu od Beth. Té se to mluvilo! Bylo jí teprve dvacet jedna, studovala a všechno v jejím životě bylo opředeno vzrušujícím neznámem. Mohla vystudovat cokoliv, kdyby se nakonec rozhodla, že veterina není pro ni. Mohla dělat kdekoliv. Měla možnost vybudovat si vztah s vhodným mužem a teprve potom založit rodinu.

Rodina.

Proto jsem tady vlastně byla! Chtěla jsem chlapa. Muže, ke kterému bych se ráda vracela domů. Ideálně někoho, kdo byl rozvedený a měl děti. Bylo pro mě důležité, aby to s dětmi uměl a nevyděsil se, jakmile se dozví, že mám doma třeštidlo v baletní sukýnce.

Nejdůležitější ale bylo, aby mi byl dobrým přítelem. Ze vztahu s Williamem jsem se poučila. Vášeň a zamilovanost vedou jen k zaslepenosti. Zejména u mě. Kamarádka Avery mi kdysi řekla, že se jí na mně líbí, jak na druhých vidím jejich dobrou stránku a věřím v jejich lepší já.

Avery je naivní, pokud si myslí, že tohle je skvělá vlastnost. Bylo to prokletí.

Víra byla prokletí.

Věřit svým způsobem znamenalo ignorovat červené vlajky. Ukazatele značící, že něco není v pořádku.

Jakmile jsem pomyslela na víru, má lehce podnapilá mysl zabloudila k rodičům. Zatřásla jsem hlavou, abych je vyhnala z podvědomí. Tohle vážně nebylo něco, na co bych měla myslet na téhle parodii na rande.

„Můžu se ti s něčím svěřit?“ přerušil znenadání ticho Oliver a prohrábl si černé vlasy, které mu sahaly až na ramena. Myslím, že kdyby mi bylo dvacet, připadal by mi okouzlující. Velké čokoládové oči by mě přiměly na něj myslet před spaním a představovat si, jaké by to bylo, kdybych se vedle něj ráno budila.

„Určitě,“ pousmála jsem se křečovitě, protože mi v ten okamžik došlo, že tohle je zatím mé nejlepší pětiminutové rande.

„Vždycky jsem si představoval, jaký by to bylo užít si s maminou,“ připustil s přihlouplým úšklebkem. Ztuhla jsem. A vzápětí se rozesmála.

Nevím, jestli to bylo přemírou vína, nebo celou touhle situací, ale prostě mi to přišlo vtipné. Nebudu si tady hrát na neviňátko a tvrdit, že jsem v jeho věku nepřemýšlela, jaké by to bylo se starším chlapem, protože jsem o tom ve skutečnosti snila hodně, jenomže tohle…

„Co je?“ zamračil se, když jsem se nepřestávala smát.

„Nic. Promiň. Jen, že tohle je zatím moje nejlepší posezení,“ řekla jsem mu popravdě. Nelhala jsem. Pořád si držel prvenství, co se týče příjemného společníka. Před ním a panem kravaťákem jsem absolvovala rozhovor s nadšencem do aut, makléřem, který mi doporučil prodat dům, hypochondrem a dalšími muži, kteří mě donutili dřímat už po druhé větě. Při pomyšlení, že mě čeká ještě deset pětiminutovek se mi chtělo brečet. Kdybych nebyla takový srab, zkusila bych své štěstí online. Jenomže já viděla až moc reportáží, kdy se ženy nechaly napálit a usoudila jsem, že bude lepší, když své potenciální partnery uvidím rovnou naživo.

Kašlu na to. Zítra si založím účet na seznamce.

„Takže si myslíš, že mám v určitých ohledech šanci?“ zkusil to, ale když se setkal s mým odevzdaným pohledem, poraženě svěsil ramena.

„Myslím, že tu oba jsme, abychom si našli partnera, a ne povyražení,“ připomněla jsem mu a sklopila oči ke stolu. Donedávna jsem ještě patřila k těm, co sem chodili za nezávaznými známostmi, ale ne nadarmo se říká všeho moc škodí. Už jsem byla přesycená flirtem. Navíc jsem byla docela introvert a jakékoliv společenské záležitosti mě vyčerpávaly. Nechtěla jsem vycházet ze své komfortní zóny kvůli pár hezkým slůvkům a pohlazení.

„Já jen, že…“ začal, ale zvoneček ho přerušil. Tohle uběhlo docela rychle na to, že jsme většinu času mlčeli a snažili se odhadnout navzájem. Mávla jsem mu na rozloučenou a zaměřila se na barmana. Něco mi říkalo, že další kolo bez pořádného drinku nepřežiju. Byla jsem rozhodnutá, že si svého dalšího společníka nevšimnu, dokud přede mnou nepřistane Cuba Libre, ale rozložitá postava přilákala moji pozornost. Něco na pohybech toho muže mi přišlo povědomé. Vzhlédla jsem k němu a střetla se s párem šedých očí.

Srdce mi vystřelilo až do krku.

Tohle se přece nemohlo dít!

Nemohla jsem tady sedět před ním!

2. kapitola

Lily

Zamrkala jsem. A potom znovu. Nejenže tam pořád seděl, ale upíral na mě tak intenzivní pohled, až mi po zátylku sjela první kapka potu. Měla bych něco říct. Nebo se konečně nadechnout, ale jakmile se lokty opřel o stůl a košile na ramenou se mu napnula, bylo de facto nemožné vrátit se zpátky k uvolněnému chování, které mi propůjčily dvě skleničky vína. Vždycky se mi s neznámými lidmi hůř mluvilo, takže jsem se na tenhle večer musela posílit alkoholem, ale najednou mi připadalo, že jsem naprosto střízlivá, a navíc mi někdo sešil rty k sobě.

Co tady dělal?

„Vypadáš, jako kdybys viděla ducha,“ protnul ticho jeho zvučný baryton a já se mimoděk zachvěla. Obvykle jsem se s ním bavila jenom ve Vdově, pánském strip klubu, kde jsem pracovala, takže jeho hlas zanikl v kakofonii zvuků. Ale teď ke mně dolehl v plné síle a zasáhl mě na místech, kde by vůbec neměl.

„Nečekala bych, že tě tady potkám,“ připustila jsem a zastrčila si dlaně pod stehna, abych zastavila nutkání gestikulovat. Když jsem byla nervózní, obvykle jsem měla tendenci šermovat rukama a chrlit ze sebe jedno slovo za druhým, jako kdyby příval informací mohl mého společníka odehnat. Přitom jsem byla za jiných okolností tichá a necítila jsem potřebu všechny své myšlenky vyjadřovat — na rozdíl od Beth, která naopak vyslovila všechno, co jí přišlo na mysl.

„To samé bych mohl říct já o tobě,“ poznamenal zvláštním tónem a tentokrát mě sjel zvídavým pohledem, který mi vehnal červeň do tváří. Díval se na mě jinak než v Černé vdově, a to mě ještě více znejistilo. Nebo mě tak pozoroval i na place, kde jsem obsluhovala nahoře bez?

Nevím. Málokdy jsem se zaměstnanci opačného pohlaví navazovala během práce oční kontakt. Jedna věc byla nasadit si masku před štamgasty, ale před kolegy to bylo něco úplně jiného. Nemohla jsem být zároveň sama sebou i striptérkou. Dělalo mi to v hlavě nepořádek. V tomhle jsem musela mít jasnou hranici. Jedině tak jsem zůstávala pevně nohama na zemi, a zároveň se vznášela na obláčku tvořeném podivnou směsicí vzrušení, obdivu a sebejistoty. Zní to šíleně? Nejspíš ano. Ale copak ty nejšílenější věci nedodávají životu jiskru?

„Už jsem přeflirtovaná. Ne, že bych tedy nějak často flirtovala. Vlastně to moc neumím. Pokud chlap neudělá první krok, tak ze mě nedostane ani slovo,“ vychrlila jsem jedním dechem, zatímco na mě můj vnitřní hlas popuzeně vrčel, ať už konečně sklapnu.

Sakra. Sakra. Sakra. Pitomý Noah Crane!

Úplně mě rozhodil! Nebyla jsem připravená čelit jeho šedým očím, které působily dojmem, že mi vidí až do duše. To byl další z důvodů, proč jsem se na něj v práci nemohla dívat. Kdybych byť jen na vteřinu pohlédla jeho směrem, měla bych pocit, že vidí všechno. Nejen má prsa a titěrnou sukni zvýrazňující dlouhé nohy, ale i ten zbytek.

To, jak se bojím, že svoji dceru zklamu.

To, že jsem rozpolcená a nevím, co sama se sebou.

Zahlédl by všechny skryté obavy, strach a touhu stát se někým jiným, za které jsem se občas styděla. Proto jsem si musela nechat svoji masku. Kdyby všechno tohle spatřil a já stála uprostřed klubu polonahá, roztříštilo by mě to. To jsem si nemohla dovolit.

„Jsi ze mě nervózní,“ konstatoval zcela správně, a ještě více se zapřel o desku stolu. Jako kdyby se mi rozhodl dokázat, že se pod tou košilí schovávají svaly.

Což rozhodně nebylo zapotřebí. Moc dobře jsem věděla, že se pod oblečením skrývá kus chlapa. Koneckonců, někdy jsem na něj narazila v Gym-inu, posilovně, do které jsem dostala od Calluma Andersona, majitele Černé vdovy a zároveň i posilovny, permanentku.

„To ze všech,“ zahrála jsem to do autu. „Před cizími lidmi jsem nervózní.“

„Všiml jsem si,“ pozvedl pobaveně koutek úst a přilil tím jen olej do ohně. Noah nebyl typický krasavec. Měl moc široké lícní kosti a hranatou bradu. Ale jakmile se usmál, neexistovalo nic než ten úsměv. A uhrančivě světle šedé oči.

Nikdy dřív jsem nepotkala někoho s takovým odstínem duhovek. Zejména v tmavém klubu působily téměř ničivě. Když na vás Noah Crane pohlédl, bylo to, jako kdybyste se náhle ocitli na jevišti. Osvícení, obnažení a nejistí, co další okamžik přinese.

„Vážně?“ Obvykle jsem se v práci obklopovala sebejistou aurou a doposud jsem si myslela, že mi ji všichni věří. Ano, holky nejspíš tušily, že nejsem tak odvázaná, jak se tvářím, ale předpokládala jsem, že členové naší ochranky nedohlédnou dál než za poprsí, která jsme na ně vystrkovaly.

„Dělám i vedoucího ochranky. Mým úkolem je pozorovat,“ pokrčil rameny.

„Copak ti všechno musí jít tak dobře?“ utrousila jsem sotva slyšitelně, ale Noah mě zaslechl a tentokrát se zasmál nahlas. Žena sedící u stolu po mé pravici na něj kradmo pohlédla. Vypadala nevěřícně. Skoro jako kdyby ho viděla poprvé, a přitom ještě před chvílí seděl naproti ní.

„Kdyby mi všechno šlo tak dobře, neseděl bych tady,“ zašklebil se.

„Je to docela utrpení, že?“ ztišila jsem hlas a poprvé od chvíle, kdy si ke mně přisedl, jsem se necítila, jako bych seděla na rozžhaveném uhlí.

Klid. Je to Noah. Tvůj kolega a známý. Nic víc. Nemusíš z něj být nervózní. Zejména, když víš, že děti moc nemusí.

To pomyšlení mě konečně přimělo se uklidnit. Minulý rok se na firemním večírku zmínil, že po dětech netouží. Tím se pro mě stal tabu. Kdybych ho potkala na nezávazném večeru, který Kotviště pořádalo minulý rok, bylo by to jiné. Jenomže tohle nebylo o sexu, ale o vztahu. Tohle uvědomění na mě mělo větší efekt, než kdyby na mě někdo vylil kýbl ledové vody.

„Díkybohu, že nejsem jediný, kdo má ten pocit,“ oddechl si upřímně a kývl na obsluhu. Nejspíš zaregistroval, jak roztržitě pokukuji po své prázdné skleničce. Vážně si všímal. To mě zaujalo. Ano, věděla jsem, že je pozorný, ale popravdě jsem toho o něm jinak moc nevěděla. Když byl ve Vdově, řešil výhradně pracovní záležitosti a po směně jsme se moc nebavili. Tedy když nepočítám těch pár příležitostí, kdy jsme se potkali v Gym-inu nebo kavárně.

Takže jsem věděla jen to, že se od dětství zná s Callumem, kvůli zranění odešel z námořnictva a jeho máma má vlastní cukrárnu. Nemyslím si, že by byl tolik uzavřený jako já, jenom prostě nebyla příležitost se víc poznat.

Čím déle jsme se do sebe vpíjeli pohledem, tím víc jsem cítila potřebu dozvědět se toho o něm víc. Možná jsem si neměla poručit Cuba Libre, když konečně došla obsluha. Alkohol ze mě dělá ještě zvědavější ženskou, než ve skutečnosti jsem.

„Neboj, pravděpodobně se teď kolem nás všech vznáší stejný opar zoufalství,“ odfrkla jsem si.

„I kolem tebe?“

„Jsem matka. Kdybys na mě přilepil cedulku nebezpečí, nemělo by to na chlapy zdaleka takový účinek jako vědomí, že se mnou vyfasují i dítě,“ podotkla jsem hořce. Nevím, jestli jsem to zmínila kvůli sobě nebo jemu. Nejspíš kvůli oběma. Potřebovala jsem to vyslovit nahlas. Tím jsem mezi námi vytvořila zeď, kterou ani chlap jako Noah nedokáže přelézt.

„Takhle jsem nad tím nikdy nepřemýšlel.“

„Tak už to je. Ne nadarmo se říká, že s následky žiješ do konce života,“ ujelo mi. Okamžitě jsem svých slov zalitovala. „Sakra, to znělo hrozně! Chtěla jsem jen říct, že někdy jsou následky daleko větší, než bys čekal. Rozhodně jsem tím nechtěla nijak naznačit, že nemiluji svoji dceru,“ začala jsem horlivě vysvětlovat. To by mi ještě tak scházelo, aby si myslel, že Sophii nezbožňuji!

Milovala jsem ji.

Umřela bych pro ni.

Jenomže byly dny, kdy jsem přemýšlela, jakým směrem by se můj život ubíral, kdyby mě tehdy William nezbouchnul. Nenáviděla jsem se za to.

Jak mi něco takového mohlo proběhnout hlavou, když Sophie byla tak úžasná? Vážně! Netuším, po kom je tak okouzlující, bystrá a láskyplná! Občas bych ji nejraději láskou umačkala k smrti.

Tak jak je možné, že jsem měla podobné myšlenky?

To byla ale otázka, kterou jsem neměla v plánu před nikým vyslovit, a už vůbec ne před Noahem.

„Ani na vteřinu mě nenapadlo si myslet, že ji nemáš ráda,“ ujistil mě Noah a chvíli to vypadalo, že ke mně natáhne ruku. Proklínala jsem se za to, jak jsem nedočkavě strnula v očekávání doteku. Měl tak krásné ruce. Velké a mužné. Přesně takové, ve kterých se vám ztratí nejen dlaň, ale i rozum. Jaké by to asi bylo, kdyby mě pohladil? Při té představě mnou projelo horko.

Na co to, sakra, myslím?!

Nejspíš si všiml mojí ztuhlosti, protože se narovnal a opřel se do opěradla židle, jako kdyby náhle chtěl být ode mě co nejdál. Vzduch mezi námi ztěžkl.

„No, když už teď víme, proč já nemůžu najít chlapa… Co sem přivedlo tebe?“ osmělila jsem se nadhodit, když se ke mně konečně dostal můj vytoužený drink a já z něj pořádně upila.

Připadalo mi, že s každou další vteřinou, co se do mě vsakuje pohledem, je pro mě těžší a těžší plně se nadechnout. Zřejmě jsem nebyla jediná, kdo vnímal tu změnu, protože Noah stiskl čelisti pevně k sobě a věnoval mi polovičatý úsměv.

„Klišé všech klišé,“ odpověděl po chvilce přemýšlení. „Poslední přítelkyně mi byla nevěrná a ty předtím… řekněme, že jsem si nedokázal představit, že s nimi strávím zbytek života, nebo ony se mnou.“

„To mě mrzí. Z toho, jak si to řekl, soudím, že jsi nejspíš náročný,“ prohodila jsem co nejlhostejněji, abych mu nedala najevo, jak moc mě to zajímá.

„Tak se to dá taky říct,“ souhlasil, ale dál to nerozváděl.

„V tom případě jsem zvědavá, co budeš říkat na svoji další společnici,“ zasmála jsem se tiše a pohledem střelila o tři stoly dál, kde seděla černovlasá žena kolem čtyřicítky ve špinavém tričku a zrovna zkoumala, jestli nemá něco mezi zuby.

„Jen se směj. Věř mi, že já se nakonec budu bavit víc,“ uchechtl se a nenápadně mi naznačil, ať se podívám na svého dalšího pětiminutového partnera.

Ale ne!

Dnešní večer byl vážně z extrému do extrému. Předtím kluk, kterému ještě teklo mléko po bradě, a teď postarší pán, který neměl daleko do důchodu.

„Moc vtipný,“ zasyčela jsem a našpulila pobouřeně rty. Teprve, až když jsem k němu zalétla očima, došlo mi, že se oba předkláníme, aby nás ostatní neslyšeli. Takhle blízko jsem si byla bolestně vědoma jeho dřevité vůně, která se kolem něj vznášela.

Noah sevřel rty ještě více k sobě, jako by se bál, že skrze ně unikne něco, čeho by mohl litovat. Ale neustoupil. Ne. Dál se opíral o stůl a mučil mě těma působivýma očima, ve kterých se mihlo něco, co by mě za jiných okolností znejistilo. Měla bych něco prohodit. Cokoliv. Jenomže to nešlo.

Pitomé oči! Tak šedé…

Cink. Cink. Cink.

Noah sebou sotva znatelně trhnul, jako by i on měl problém soustředit se na dění kolem nás. Ani jeden z nás se nepohnul.

„Ehm,“ odkašlal si netrpělivě postarší chlap, který čekal, až mu Noah uvolní místo a přerušil tak divnou chvilku mezi námi. Ještěže ten zvonek zacinkal! Dnešek měl být o hledání partnera, kamaráda a opory.

A ne o rozjitření emocí! Bude lepší, když Noah odejde, a to protivné chvění zmizí.

Období, kdy jsem se nechala unášet pocity, je nenávratně za mnou. Teď mám dítě. Musím být zodpovědná. Sophie bude mít tátu a já spolehlivého muže.

Tak je to správně!

Jenomže pokud to tak má být, proč se mi najednou tak úzkostlivě svírají plíce?

3. kapitola

Lily

Vzbudil mě šepot. Moc dobře jsem věděla, kdo je jeho zdrojem, ale odmítala jsem otevřít oči a čelit novému dni. Včerejší večer, i vinou Cuba Libre, mi dal zabrat víc, než jsem očekávala. Když jsem si ho objednávala, nenapadlo mě přemýšlet nad tím, jestli je dobrý nápad kombinovat ho s vínem, takže mě momentálně bolela hlava, ačkoliv jsem toho včera moc nevypila.

Možná jsem to ale měla udělat. Alespoň bych tak zapomněla na to, že všichni dobří chlapi jsou rozebraní.

„Mami, spíš?“ zopakovala Sophie. „Donna mi říkala, že se můžu jít podívat, jestli si vzhůru. Prý ale musím být tichá a… a… ještě něco, co sem zapomněla,“ šeptala dál. Nejspíš se ke mně ještě víc naklonila, protože mi tvář ovanul její dech. Chvíli jsem si naivně myslela, že to vzdá, ale vzápětí potichu pokračovala: „Včera jsem se dívala na Boba. Jocelyn se nelíbí.“

Málem jsem si povzdechla. Chudák Jocelyn. Sophie filmům Já, padouch a Mimoni říkala prostě Bob. Když jsem je viděla poprvé, docela se mi líbily, ale poté, co si je Sophie oblíbila, chtěla se na ně koukat pokaždé, když jsme měly o víkendu filmový večer. Takže jsem si k nim po třiceti zhlédnutích vypěstovala silnou averzi. Dokonce jsem i přestala mít ráda žlutou. Na rozdíl od mé dcery, která si ji naopak zamilovala. Bohužel, i Spongebob byl žlutý, takže si nedělám iluze, že si brzy najde nějakou jinou oblíbenou barvu. Divím se, že se mi Jocelyn v noci nepochlubila, že musela absolvovat Boba. Na druhou stranu, vrátila jsem se kolem půlnoci, takže na povídání o filmech neměla už nejspíš energii a těšila se domů.

„Jocelyn je ale na Boba asi moc stará. Emily říkala, že dospělí sou divní,“ filozofovala stále šeptem. Postel se prohnula. Ta potvůrka mi už nejspíš seděla u hlavy a čekala, až se vzbudím. Nechápu, jak někdo, kdo nosí polovinu mých genů, může být po ránu tak akční. Už jako dítě jsem měla líná rána. Trvalo mi dlouho, než jsem se vzbudila, a poté začala normálně fungovat. Ale ne! Moje dcera musí být mým naprostým opakem.

„Sophie,“ zaskučela jsem, když jsem podvědomě vytušila, že se chystá k dalšímu proslovu.

„Mami, ty si vzhůru!“ zavýskala.

„Ano,“ potvrdila jsem rozespale a konečně otevřela oči. Nepřekvapilo mě, že mě ihned zaplavila žlutá lavina. Sophie na sobě měla pyžamo s Mimoni. Opětovala jsem jí objetí, ačkoliv jsem ještě napůl spala.

„Jdu to říct Donně,“ oznámila mi vesele, a než jsem se zmohla na odpověď, vyskočila z postele a utíkala za Donnou, která už nejspíš chystala naši tradiční sobotní snídani.

Donna byla sousedka. Před čtyřmi lety ovdověla. Byla to nejlepší kamarádka mé babičky. Pamatuji si ji ještě z dětství. Už když jsem byla malá, tak chodila k babičce na karty a u toho mi vyprávěla o rodné Itálii. Nevím, co bych si bez ní počala. Nejenže občas hlídala Sophii, ale dělala mi vrbu. Hlavně potom, co babička Grace před dvěma roky zemřela.

Píchlo mě na hrudi stejně jako pokaždé, když jsem si na ni vzpomněla. Sice už to nebyla tak ostrá bolest, ale stále mi vháněla do očí slzy. Ano, čas žal otupí, ale díra v srdci zůstává. Vím, že teď bych nejspíš měla říct, že Sophie mě naplňuje natolik, že se cítím celá, ale má dcera tvořila jinou část mého srdce. Ta část, která toužila po pochopení, konejšení a respektu zela prázdnotou. Ačkoliv jsem měla kamarádky, které mě ve všem podporovaly a naslouchaly mi, zkrátka mi něco chybělo.

Zazvonění mě přinutilo oči zase zavřít.

Kdo u nás zvoní v sobotu ráno?

Avery byla včera večer v práci, takže pochybuju, že by mě šla navštívit, ačkoliv je určitě zvědavá, jak můj večer v Kotvišti dopadl. No a Beth byla v Chicagu. Jediný, kdo by mohl přijít, jsou mí rodiče… Ale Anna a Jeremy Knightovi nepřekročili práh tohoto domu ode dne, kdy jsem sem utekla za babičkou s novorozenětem v náručí.

V domě na okamžik nastalo ticho. To nevěstilo nic dobrého. Sophie byla živel. Nezastavitelná a upovídaná. Úplný opak mě. Občas jsem si kladla otázku, jestli mi ji v porodnici nevyměnili. A Donna měla italskou krev. Byla hlučná a nebála se vyjádřit, co si myslí. Pokud obě utichly, nejspíš nám u dveří musel zazvonit samotný Satan a chtít jejich duši. I když i to by nejspíš Donna nějak peprně okomentovala.

Dupot malých nožiček na schodech mě donutil posadit se a nazout si pantofle. Očividně se dneska v posteli válet nebudu a místo toho mě čeká akční ráno.

„Mami, máš jít dolů!“ vypoulila na mě Sophie azurově modré oči, stejné jako ty mé. Když se na mě dívala se směsicí strachu a vzrušení, nemohlo být pochyb, že je má dcera. Věděla jsem, co je to prožívat rozporuplné pocity, a stejně jako jí, i mně často pronikly do výrazu.

„Kdo to je?“ zívla jsem.

„Ten muž s náušnicí v nose,“ přešla do šepotu, jako kdyby nás muž s náušnicí v nose mohl slyšet.

Zatočila se mi hlava. Ráda bych si myslela, že je to prudkým vstáním nebo přemírou alkoholu, ale bylo to tím, že mi došlo, kdo nás navštívil.

William.

Můj bývalý lomeno Sophiin otec lomeno kluk, kterého jsem nechala, jakmile začal brát drogy.

Skvělé.

To nám ta sobota pěkně začíná.

4. kapitola

Lily

Ačkoliv jsem věděla, koho na verandě najdu, pořád jsem tomu nemohla uvěřit. Neukázal se od podzimu. Myslela jsem si, že tuhle konverzaci už máme za sebou, ale očividně mě čekalo druhé kolo. Jinak si nedovedu představit, proč tu William stál s rukama v džínsech a rošťáckým úsměvem na tváři.

Pořád vypadal jako ten zlobivý kluk, na kterého jsem narazila ve Walmartu a ukradl si mé srdce. Akorát teď byl hubenější. Vlastně byl útlý tak moc, až jsem se sama sebe ptala, jestli je po fyzické stránce v pořádku. Jakmile jsem se přistihla při tom, že se strachuju o jeho zdraví, napomenula jsem se. Přišel sem, i když jsem ho žádala, ať to nedělá! Sophie nepotřebovala ve svém životě zmatek. A on by ho jistě do něj přinesl. Nejen jí. I mně. S Williamem to bylo vždycky jako na horské dráze. Jeden den dobrý, ale druhý…

„Ahoj,“ pozdravil mě uvolněně, jako by si nepamatoval naši poslední konverzaci, během které jsem mu vyhrožovala, že půjdu na policii, pokud bude dál postávat u našeho domu. Ošila jsem se. Vzpomínka na to, jak jsem ho čas od času vídávala bloumat na druhé straně ulice, mnou projela jako šíp.

„Říkala jsem ti, ať už sem nechodíš,“ ztišila jsem hlas a přivřela za sebou dveře. Sice jsem poprosila Donnu, ať vezme Sophii do kuchyně, ale ta malá lasička by se dokázala proplést i mezi hordou Vikingů.

„Já vím, ale chtěl jsem tě vidět a slyšet,“ prohodil chraplavým hlasem, který mě kdysi dostával do kolen… Ale teď ve mně probouzel podezřívavost. Nebezpečně jsem přimhouřila oči v tichém varování, že pokud to na mě bude zkoušet, mohlo by se mu dostat bolestné reakce.

Alespoň něco mě práce ve strip klubu naučila. Nebála jsem se muže poslat do háje, když si něco dovolil. Dřív bych byla už z pouhé Williamovy blízkosti natolik rozhozená, že bych nenašla sílu k jakékoliv reakci. Bohužel, dospívání v přísně katolické rodině s sebou neslo jisté vedlejší účinky. Mí rodiče mě drželi od kluků, co nejdál to šlo, takže když jsem na nějakého narazila, nebo s ním mluvila, byla jsem bezradná. Zejména v pubertě.

Studovala jsem na střední Biskupské katolické škole, kde sice byla smíšená výuka, ale na zdejších chodbách se nerado vidělo, když se k sobě studenti opačného pohlaví měli. Navíc většina žáků byla na rozdíl ode mě věřících, takže jsem byla černou ovcí.

„Nevěřím ti, Wille,“ řekla jsem něco, co už mu bylo určitě jasné. Nebyla jsem ta samá holka, která s ním vlezla do postele. To mu muselo dojít, jakmile mě vloni uviděl. Už jsem nenosila volné oblečení a neklopila pohled k zemi. Ne. Konečně jsem si dovolila dívat se zpříma před sebe a vzít si na sebe něco, v čem si připadám dobře a zároveň přitažlivě.

„Já vím. Chci ti ukázat, že jsem se změnil,“ navázal plynule na naši předchozí konverzaci a udělal krok ke mně. Musela jsem odolat nutkání od něj poodstoupit. Nechtěla jsem, aby viděl, jak mě jeho přítomnost vyvádí z míry. Můj rozum věděl, že mluvit s William je hloupost, ale bláznivé srdce vzpomínalo na krásné chvíle s ním.

Vytáhl mě z ulity, i když to netušil. Dokud jsem ho nepotkala, pouze jsem o drsných klucích snila. Pamatuju si, jak jsem jako náctiletá v městské knihovně tajně četla historické romány o nebezpečných mužích, kteří v ženách probouzeli hříšné myšlenky. Taky jsem to chtěla zažít. Mít svoji dávku vzrušení.

A to se mi splnilo jednoho říjnového rána, když jsem šla na nákup a potkala v uličce s trvanlivými potravinami Willa. Byla jsem mladá a cloumaly mnou hormony, takže jakmile jsem zahlédla kluka s piercingem a v kožené bundě, zdravý rozum vzal do zaječích.

Byl přesně to, co jsem tehdy potřebovala. Ačkoliv takhle, s odstupem času, vím, že to nebylo nejmoudřejší rozhodnutí.

Faktem ale zůstávalo, že kdybych ho nepotkala, nevím, jestli bych někdy dostala odvahu zkusit najít samu sebe a postavit se rodičům. A to je něco, za co mu budu navždy vděčná. Proto bylo pro mě obtížné poslat ho k čertu.

„V něčem jsi nejspíš jiný, ale to nic nemění na faktu, že tě nechci poblíž Sophie.“

„Jsem její otec,“ oponoval mi.

„A to sis uvědomil až teď?“ nadzvedla jsem nevěřícně obočí a můj vztek konečně převážil nad sentimentálností. „Posílal jsi mi minimální dávky a o Sophii neprojevil zájem!“

„Říkal jsem ti, že jsem byl na odvykačce,“ odpověděl o poznání naštvaněji a já konečně skrze jeho naoko klidnou tvář zahlédla toho Willa, který lehce ztrácel kontrolu a křičel.

„Já doufám, že se ti v životě povede najít stabilitu, ale ruku na srdce. Opravdu si myslíš, že je teď vhodný čas navázat se svojí dcerou kontakt?“

„Chci ji vídat!“

„Neptala jsem se, co chceš, ale jestli si myslíš, že je to dobrý nápad.“

„Ano, myslím,“ trval si umanutě na svém. „Od našeho posledního rozhovoru jsem vydržel čekat několik měsíců a pořád jsem čistý, copak to nesvědčí o mým odhodlání ji vídat? Nejen ji, ale i tebe,“ dodal.

„Wille,“ vydechla jsem unaveně a vyhnula se pohledu do oříškových očí. „Neříkám, že jednou, až přijde čas, tak ji nemůžeš poznat. Jsi její otec a pokud to vážně chceš bez postranních úmyslů, představím vás. Ale rovnou ti říkám, že do vztahu s tebou už nechci.“

„Chrápeš s někým jiným, co?“ odfrkl si pohrdavě, čímž ve mně zažehl nebezpečnou jiskru. Nejspíš pochopil, že přestřelil, protože jakmile na mě pohlédl, zatvářil se omluvně. Bylo ale pozdě. Moc dobře si byl vědom, jak jsem na podobné narážky alergická. Znal mé rodiče a věděl, jak jsem to měla po otěhotnění s nimi těžké, a přesto trousil takové poznámky.

„Promiň, víš, jak jsem žárlivý,“ prohodil a věnoval mi svůj nejširší úsměv.

„Běž pryč,“ ucedila jsem skrze semknuté rty. „Ano, vím, jak jsi žárlivý, ale žárlivost není omluva. Odejdi,“ vyzvala jsem ho znovu, když se ani nepohnul.

„Pořád tě miluju,“ hlesl.

„Ne, ty miluješ představu jistoty,“ zasmála jsem se nevesele a rukou obkroužila malý pozemek obklopující dvoupatrový domek v historické části Wichity poblíž Murdocova parku.

Mít tady nemovitost byl doslova splněný sen.

Nejenže to bylo poblíž centra, ale celá čtvrť měla díky domům z červených cihel s dřevěnými doplňky a šikmými šindelovými střechami útulný nádech. Sice jsme měli jen malé předzahrádky, ale i tak poskytly okolí dostatek zeleně, abyste měli pocit, že nejste ve středu velkého města, ale na jeho okraji.

„Byl jsem s tebou předtím, než jsi zdědila tenhle barák, nebo jsi snad zapomněla?“

„Ne, nezapomněla. Tehdy tvá jistota nespočívala v tom, že se budeš mít kam vracet, ale za kým.“

„To není pravda!“

„Ale je a ty to moc dobře víš,“ napomenula jsem ho příkře. Sám mi to koneckonců řekl, když jsem ho našla zdrogovaného. Pořád mlel o tom, jak mu odpustím, protože vidím jeho světlo. Bylo to k vzteku, protože měl pravdu. Pokaždé, když něco provedl, jsem se soustředila na Williamovu lepší stránku. Myslím, že mě svým způsobem měl rád. Jenomže víc zbožňoval sebe. Ano, mohl se změnit. Jenomže to, jak skrze jeho nové já prosvítalo to staré, mě znepokojovalo. Dřív bych to asi ignorovala, ale momentálně mi v hlavě zněla varovná siréna, která přehlušila všechno ostatní.

„Byl jsem zfetovaný. Nemůžeš brát vážně, co jsem říkal!“

„Přesně. Byl jsi zfetovaný. Copak vážně nechápeš, proč tě nechci jen tak pustit k sobě nebo Sophii?“

„Nevzdám se,“ zavrčel sotva slyšitelně a narovnal se. Vážně byl hubený.

Ksakru, Lily, nenech se zase obměkčit!

„Už sem nechoď, Wille. Sophii by to mohlo vystrašit,“ zkusila jsem to jinak a ani jsem nelhala. Sophie sice byla energická a nešetřila slovem, ale zároveň se dokázala lehce vylekat.

„Poznám svoji dceru,“ oznámil mi a bez ohlédnutí odešel. Chtěla jsem za ním zakřičet, že o tom rozhodnu já, ale nechtěla jsem zvyšovat hlas, aby mě náhodou Sophie nezaslechla. Jeden nikdy neví, kdo poslouchá.

Zamračeně jsem pozorovala Williamova vzdalující se záda. Neměla jsem z toho dobrý pocit, a pokud mě minulost něco naučila, tak je to věřit vlastním instinktům.

„Po Jackovi mi doma zůstala zbraň. Jestli chceš, můžu ji použít,“ ozvala se za mnou Donna. Málem mi tak přivodila infarkt. Neslyšela jsem, že by otevřela dveře. Na dámu, které táhlo na sedmdesát, se pohybovala až moc tiše.

„Donno, vylekala jsi mě,“ napomenula jsem ji a konečně odvrátila pohled od otce mé dcery.

„Já?“ podivila se. „Nebo ten hejhula, co tu pořád otravuje? Myslím, že mám ještě i náboje,“ spiklenecky na mě mrkla. Vzhledem k tomu, že měla horkokrevnou povahu, jsem někdy nevěděla, jestli si ze mě utahuje, nebo to myslí vážně.

„Tak si je schovej pro někoho, kdo bude skutečně představovat hrozbu. Will měl vždycky plnou hubu keců, ale k činu se neměl,“ zakoulela jsem očima.

„Když to tvrdíš,“ zamručela a zamyšleně ke mně vzhlédla. Byla menší než já a podsaditější, ale díky jejímu ostrému jazyku působila takřka neporazitelně a bylo jedno, že už má šedivé vlasy a na nose tlusté brýle. „Stejně souhlasím s Avery, měla bys pro jistotu zajít na policii.“

Zasténala jsem. Potom, co se Avery stalo na Silvestra, stará dáma nabyla dojmu, že ti mladí hejsci už neví, co je to slušné vychování. Moc tomu nepomohl ani rozhovor s Avery, která se Donně svěřila, že to od svého ctitele nečekala, a kdyby tušila, kam to celé povede, tak by to nahlásila na policii daleko dřív.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že mě její situace nevyděsila. Není nic horšího, než když ten, komu věříte, nejen zklame vaši důvěru, ale dokonce vás napadne.

„Will není násilnický typ,“ řekla jsem spíš sobě než Donně. „Tohle je něco jinýho.“

„Nebudu ti mluvit do života, děvče. Moc dobře víš, co obnáší, ale vyslechni si radu staré báby. Nikdy nikoho nepodceňuj a jisti se ze všech stran. Jenom tak budeš na všechno připravená.“ Nedala mi prostor k odpovědi. Tiše se odšourala zpátky do domu.

Strašně moc bych si přála, aby se pletla, ale ve skrytu duše jsem věděla, že na jejích slovech něco je. Připravenost nikdy nemůže škodit.

Dobře. Pokud Willa ještě jednou zahlédnu u našeho domu, tak všechny výhružky zrealizuju.

Koneckonců tady nejde jen o mě, ale hlavně o Sophii.

„S mužem po boku bys to v tomhle ohledu měla lehčí,“ broukl mi v hlavě ten otravný hlas. Samozřejmě, že měl pravdu, jenomže včera se ukázalo, že použitelní chlapi jsou ženatí! Tedy kromě jednoho, který ale bohužel neměl v lásce děti.

Zafuněla jsem.

Život nebyl spravedlivý!

Nejspíš si vážně budu muset založit účet na seznamce. Ano, až takhle jsem zoufalá. Jenom doufám, že internet není pouze plný úchylů, ale i lidí, kteří touží po opravdovém vztahu založeném na důvěře a podpoře. Copak toho vážně chci tak moc?

Dokonce i Avery, která se zapřisáhla, že vztah v dohledné době nechce, si našla chlapa, který se stal její skálou. A to, ačkoliv se má kamarádka tvářila, že je to jen jakási obdoba vztahu. Nebyla. Tohle bylo opravdové, a tak hluboké, že jsem s každým dalším dnem, co byli spolu, viděla, jak se zamilovávají.

Záviděla jsem jí.

Občas dost nahlas.

Taky jsem chtěla skálu!

Jenomže zatím to vypadalo, že na svoji skálu narazím leda tak v kamenolomu.

5. kapitola

Noah

„Zdravím, chlapče, jdeš navštívit mámu?“ uvítala mě v cukrárně paní Smithová, kterou jsem podezíral, že tu má trvalý bydliště. Byla tu pokaždý, když jsem přišel za mámou a Sarou. Bylo jedno, kolik je hodin, věděl jsem, že stará dáma bude sedět u výlohy, popíjet čaj a přikusovat makronku. Máma byla ze svých pravidelných zákazníků nadšená. Tvrdila, že to něco vypovídá o podniku. Vždycky chtěla vést cukrárnu, kam se lidi rádi vracejí. To se jí splnilo. Její cukrárna U čokoládové pacičky byla ve Starém městě vyhlášená. Bohužel pro mě to znamenalo, že jsem tady potkával ty samý lidi, kteří se toho o mně dozvěděli na můj vkus až příliš.

Má máma byla typická hrdá matka pyšnící se svými dětmi, takže když jsem přišel, většina stálých zákazníků byla seznámena s tím, že jsem byl pilot u námořního letectva USA. V peněžence měla dokonce moji fotku v uniformě. Někdy jsem měl pocit, že kdybych se tady producíroval nahý, nikoho bych tím nepohoršoval, protože mě beztak bez oblečení viděli na nějaký jiný fotce z dětství. I když je pravda, že od té doby jsem dospěl a dovolím si tvrdit, že jsem nebyl žádný tintítko. Proto mi přišlo komický, když mě paní Smithová oslovovala chlapče. Nikdo se zdravým rozumem mi tak neříkal. Stačil jeden pohled a věděli, že by je ten chlapec mohl ránou pěstí zatlouct do země.

„Dobré odpoledne, paní Smithová, kde máte makronku?“ pozdravil jsem a líně se na ni usmál. Věděl jsem, že to starší dámu rozchichotá. Sice už jí táhlo na devadesát, ale měla ráda pozornost. Jednou mi dokonce řekla, že kdyby mi bylo o padesát let víc, tak by si dala říct. To naopak rozesmálo mě. Měl jsem rád přímý lidi.

„Jsi všímavý jako pokaždé, Noahu. Až tě nějaká ženská dostane pod čepec, tak z ní bude velmi šťastná manželka,“ mrkla na mě. Zatrnulo mi. Doufám, že máma nebyla zas až tak upovídaná, aby se před někým zmínila, že randím. Nebo se tedy o to alespoň snažím. „Makronku jsem už snědla, ale Erin mi slíbila, že mi donese nějaký řez, který obvykle zmizí z pultu už dopoledne,“ odpověděla mi na otázku, aniž by zaregistrovala, jak mě její průpovídka rozladila. Jako by k podrážděnosti nestačila včerejší akce v Kotvišti.

Možná, že na slovech Lily přece jen něco bylo. Když dlouho hledáte partnera, páchnete zoufalstvím. Beztak to všichni cítili, a proto měl kde kdo narážky na můj milostný život.

V duchu jsem zaklel.

Myslet na kolegyni nebyl nejlepší nápad. Zejména, když po našem krátkým rande ve mně probudila nepříjemnou touhu zjistit, co všechno se v ní skrývá. Vypadala jinak než v práci. Dlouhý blond vlasy neměla vlnitý, ale rovný, a celkově působila skoro až cudně. Úplný opak holky, kterou jsem vídal v baru. Ta dvojí tvář mě vážně zaujala.

Pokud byla zvyklá předstírat, znamená to, že si ráda hrála na někoho jinýho? Při té představě mi začínal tvrdnout.

Ne! Tohle nemůžu. Teď ani jindy. Má děcko, do prdele! Nebylo to tak, že bych děti neměl rád, jen jsem po nich netoužil. Nechápal jsem, proč jsou z nich lidi tolik odvařený. Vždyť zpočátku jen řvou, kadí a jedí a později zkouší vaši trpělivost. I když musím uznat, že Sophie, dcera Lily, je roztomilá. Vůbec nebyla uřvaná nebo rozmazlená. Minulý rok jsem na ně narazil v kavárně a kupodivu jsem necítil nutkání odejít, jakmile na mě Sophie upřela svoji pozornost. To bylo vlastně svým způsobem obdivuhodný. Většina dětí se mě bála kvůli mojí medvědí postavě.

„Tak ať vám zákusek chutná,“ rozloučil jsem se a vydal se nahoru, kde měli rodiče prostorný byt rozprostírající se přes celé patro.

„Jsem si jistá, že bude!“ zavolala za mnou paní Smithová. Nenamáhal jsem se s odpovědí. Stejně by mě už neslyšela, protože jsem proklouzl za pultem a zmizel na schodišti. Cestou jsem narazil na Erin, naši výpomoc, která nesla dolů nějaký papíry. Nejspíš faktury. Zrudla. Měl jsem rád, když ze mě byly ženy v rozpacích, ale tohle byla ještě dívka. Upřednostňuju vyspělejší partnerky, které věděly, co chtějí.

„Noahu!“ přivítala mě nadšeně máma, jakmile mi otevřela. Světle hnědý vlasy si stáhla do drdolu a na sobě měla teplákovku, ale i tak působila svěže a odpočatě. Nechápal jsem, kde se v ní ta energie bere. Nejenže vlastnila podnik, kde aktivně obsluhovala, ale ještě k tomu měla doma puberťáka, který prožíval zrovna bouřlivý období. Táta byl zase nasazený v zámoří, takže na všechno byla sama. Nevýhoda faktu, že je váš manžel mariňák. Musíte být odolní. Na druhou stranu naši neměli zrovna typický manželství. Byli spíš přátelé s výhodami než skutečný pár. Chápu ale, proč se vzali. Nechtěný těhotenství dřív znamenalo většinou manželství a naši měli štěstí, že z toho vzešlo tak silný přátelství a ne rozvod. Ale i tak jsem se čas od času divil, proč se nerozvedli.

„Ahoj, mami.“

„Ani nevíš, jak moc ráda tě vidím.“

„Tak co ti nefunguje tentokrát?“ zeptal jsem se vševědoucně, protože mi bylo jasný, že zase něco vypovědělo službu. Trochu jsem se na ni zlobil, že mi nezavolala. To byla celá ona! Chtěla si se vším poradit sama. Jenomže zapomínala, kdo mě vychoval.

Mariňák.

Semper fidelis. Vždy věrný.

Nejen svý vlasti, ale i rodině. Táta mě už odmalička učil, že je důležitá nejen loajálnost, ale i odolnost a smysl pro povinnost. Zejména, co se týče blízkých.

Vím, že civilistům má věrnost a ochranářské sklony občas přijdou přehnaný, ale měl jsem to v sobě zakořeněný. Callum s Declanem to chápali. Jejich otec byl taky mariňák. Vlastně bylo smutný, že v dnešní době tyhle základní hodnoty ztrácely na významu. Dalším neveselým faktem zároveň bylo, že jakmile lidi vycítí dobráka, mají tendence toho zneužít. Víte, co se říká, ne?

Nabídni prst a ukousnou ti ruku.

Proto jsem se taky před neznámými lidmi moc neprojevoval. Bohatě mi stačilo, že mám v prdeli záda, nemusejí mi utrhnout ještě ruce.

„Topinkovač,“ přiznala máma a nasadila nevinný výraz, na který beztak ulovila tátu.

„Tak ho přines do kuchyně, podívám se na to.“

„Nemusíš.“

„Vím, že nemusím. Já chci,“ ujistil jsem ji nesmlouvavě a zavřel za námi dveře. Když utichl lomoz z cukrárny, dolehla ke mně hudba vycházející ze Sařina pokoje. Odkdy poslouchá metal? Otázka se mi nejspíš zračila i v obličeji, protože máma zkřivila rty.

„Poslední dobou je náladová,“ zašeptala, jako kdyby nás snad Sara mohla přes ten kravál slyšet.

„Poslední dobou?“

„To jsem řekla blbě. Teď je… já nevím. Připadá mi, že ji už nepoznávám,“ povzdechla si a zahleděla se na zavřený dveře. Sara byla má mladší sestra. Bylo jí teprve sedmnáct. Naši ji počali během silvestrovskýho večírku, kdy měli oba upito. Ano, bohužel to vím. Táta byl v některých věcech až moc upřímný. Na jeho obranu, svěřil se mi s tím tehdy ve víře, že si dám pozor na nechráněný sex. Přesto byly věci, který bych o rodičích vědět nemusel.

„Puberta,“ poznamenal jsem neurčitě. Taky jsem v jejím věku nebyl zrovna svatý.

„Já vím, ale s tebou to bylo daleko snazší.“ Tomu se mi nechtělo věřit. Doteď si živě pamatuju, jak mě táta seřval, když jsem se vrátil v úterý ráno z chlastačky u Calluma. Našel mě na záchodě, jak se snažím vyčistit si zuby. Okamžitě mě strčil pod ledovou sprchu.

A pak mě donutil jít do školy s tou největší kocovinou, jakou jsem kdy měl. Trpěl jsem každou vteřinu. Ale mělo to ten vytoužený efekt, jaký táta chtěl. Od té doby si pečlivě promýšlím, jestli pít, když mám druhý den povinnosti.

„Taky se vrací domů ve vláčným stavu?“ zažertoval jsem, ale při pohledu na mámin zachmuřený výraz jsem se zarazil.

„Když mám kliku,“ broukla, ale moc dobře jsem to zaslechl.

„Tím chceš říct, že jede v drogách?“

„Já nevím. Možná?“ trhla bezradně rameny. „Nemám osobní zkušenosti s drogami, ale někdy, když se vrátí ze školy, mi přijde, že je roztěkaná. Je neustále v pohybu, a přitom v noci špatně spí. Strašně se jí střídají nálady. Možná, kdybys s ní promluvil…“ navrhla. „Vždycky k tobě vzhlížela.“

Kdysi možná. Když jsem nastoupil k letectvu, občas mi připadalo, že mě až příliš vynáší do oblak. Jenomže teď? Sotva se mnou prohodila slovo. Když jsme se náhodou potkali venku a ona byla zrovna s kamarády, ledabyle mě pozdravila, a potom raději rychle zmizela. Jasně, byla to puberťačka v opovrhující fázi, jenomže i tak mi to vadilo. Kdyby tady byl táta…

Ale on tu nebyl.

Nevědomě jsem se stal suplujícím otcem a nelíbilo se mi to. Bylo to tak svým způsobem odjakživa. Nebyl jsem jen starší brácha, ale i její mužský vzor, a to bylo náročný. Nechtěl jsem ségru zklamat.

„Jo, když si ještě pletla copánky,“ obrátil jsem oči v sloup, ale vzápětí zvážněl. Mámu to trápilo. „Uděláš zatím kafe?“ poprosil jsem a útrpně střelil pohledem k pokoji Sary. Měl jsem tušení, že tohle bude výzva.

„Ráda. Skočím dolů ještě pro nějaký zákusek, ať máte soukromí,“ ztišila hlas a následně raději odešla, jako kdyby se bála, že si svoji nabídku rozmyslím.

Nejspíš jsem to měl udělat. Protože jakmile jsem nakoukl do pokoje Sary, odezvou mi bylo její zamračení. Musel jsem vložit zbytek energie do toho, abych na sobě nedal znát, jak mě její nová vizáž překvapila. Ve světle hnědých vlasech měla červený a fialový pruhy a na sobě něco, co nejspíš v obchodě omylem prostříhali. Alespoň, že oči se jí nezměnily. Měly stejnou barvu jako ty mé, akorát působily o dost chladněji.

„Á, říkala jsem si, kdy na mě pošle psa,“ odtušila bez zájmu a dál se věnovala telefonu. Závěsy byly zatažený a v pokoji panoval větší bordel než obvykle. Tohle jsme měli společný. Taky jsem nebyl zrovna uklízecí typ. Jenže tady byla úplně nová úroveň nepořádku.

„Můžeš to ztišit?“ požádal jsem Saru klidně. Obvykle mi trvalo dlouho, než jsem se dostal do otáček, ale pohled na moji malou sestřičku v tričku, ze kterýho jí de facto lezla prsa ven, mě zbavoval vyrovnanosti.

Do hajzlu. Dělal jsem ve strip klubu! Nemělo by mě to rozhodit.

Tohle ale bylo jiný. Pořád to byla ta malá holčička s culíky, která ke mně láskyplně vzhlížela a prosila, ať ji vezmu na pouť.

„Ne,“ odpověděla.

„Vážně to chceš hrát takhle?“

„A ty?“ oplatila mi stejným tónem a konečně se na mě podívala. „Pořád tak ochranářský. Nepřijde ti to ponižující?“ odfrkla si.

„Tobě přijde ponižující starat se o vlastní rodinu?“

„Ježiši, pan správňák,“ zasténala a tentokrát mi začala věnovat plnou pozornost. Máma měla pravdu. Opravdu působila roztěkaně, ale přesto si mě její oči prohlížely se znepokojivým zájmem. Jako kdyby viděly něco, co já ne. „Neunavuje tě to? Tváříš se jako pan dokonalý, ale já moc dobře vím, že se topíš ve vlastních sračkách.“

Zatnul jsem zuby. Sara se uměla trefit do černýho. „Bacha na jazyk,“ varoval jsem ji.

„Nejsi můj táta, Noahu, dej si pohov, nebo jak se to u námořnictva říká,“ zabručela už zase bez zájmu a otočila se zpátky ke stolu.

„Já vím, že nejsem táta. Jen nerad vidím, když se chováš jako blbka,“ přešel jsem taky do útoku a okamžitě toho zalitoval. Sakra, práce! Věděl jsem, že teď už s ní nebude řeč. Byla vznětlivá. Jenomže poslední dobou mi docházela trpělivost. Ve všech ohledech! Vážně mi připadalo, že jdu dál a všechno, co se mi stalo, nechávám za sebou… takže jak je možný, že když se ohlédnu, tak pořád stojím na tom samým místě? Bylo to strašně iritující. Dělat kroky, ale očividně pořád přešlapovat na startu.

„Alespoň mám kluka! Ty si nedokážeš ani najít ženskou, která by s tebou vydržela!“ Další přesná rána. Páni. Dneska jí to šlo.

Žádná se mnou nevydržela.