Anna Lowe, Strážce Švýcarska

série Ohnivé panny – 9

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Fire Maidens – Switzerland

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Vytiskla tiskárna HRG s.r.o. – Litomyšl

Cover design © Kimberly Killion

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2022 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-23-2

Print: ISBN 978-80-53012-24-9

Anotace

Medvědí měňavec Heath Cauley si myslel, že jeho nejnovější práce v ochrance bude jako každá jiná – večírky, společenská setkání a nevychovaná dědička, kterou bude muset vystát. Nečekal však tvrdohlavou, nezávislou ohnivou pannu s prudkou povahou a pekelně ostrým levým hákem. A rozhodně nečekal, že od chvíle, kdy se setkají, budou přeskakovat jiskry.

Dračí měňavka Claudia Kaiserová je odhodlaná naplnit svůj osud ohnivé panny bez ohledu na riziko, které musí podstoupit. Je ochránkyně, ne dáma v nesnázích. Ale ne každý to tak vidí, a tak nemůže udělat ani krok, aniž by jí byla v patách skupina bodyguardů. A to včetně zajímavého – ehm, otravného – nováčka se zlatohnědýma očima a záhadnou minulostí.

Proradný nepřítel mezitím spřádá plány na osvobození tajemných zlých sil, které jsou ukryty pod sněhem a ledem nejvyšších alpských vrcholů. K tomu, aby Claudia a Heath nejen přežili, ale taky zachránili kontinent před strašlivým osudem, bude zapotřebí týmová práce, pochybní informátoři a potlačení vlastní pýchy.

Strážce
Švýcarska

Ohnivé panny

díl 9

podle

Anna Lowe

Switzerland

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Kapitola první

Než začneme.

Věděli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Nestávalo se často, aby se Claudia probudila v náručí cizího muže v neznámé místnosti. Ale jednou za čas, když byl měsíc v úplňku a její měňavčí stránka rozpálená…

Rozlepila oči, pak je zavřela a čekala, až se dostaví lítost. Ale to se nestalo. Ani nemohlo, ne dokud se choulila v hřejivém objetí toho muže. A proč by si taky nemohla na chvíli zdřímnout? Předstírat, že je jen obyčejná mladá žena, která dělá docela obyčejnou věc?

Jako třeba že si přispí po žhavé noci s naprostým cizincem. Skutečně dokonalým cizincem, s pevnými, svalnatými pažemi a vypracovanými břišáky, o které se opírala zády. Nejlepší ze všeho byly ty hluboké, oduševnělé oči, které si ji hned získaly. Měly barvu tmavého medu, a přestože teď byly zavřené, v její paměti stále zářily úžasem.

Ne chamtivostí, triumfem nebo chtíčem. Jen čistým, sladkým úžasem, protože nedokázal uvěřit, že má takové štěstí a aspoň jednu noc se může těšit z její společnosti.

Nejžhavější, nejdivočejší noc Claudiina života, ale taky nejsladší. Ruce měl stále ovinuté kolem ní, hrudník se mu zvedal a klesal v hlubokém, spokojeném spánku. Nohy se dotýkaly jejích a jednou rukou jí svíral pravé prso.

Znovu se celá rozpálila a přitiskla ruku na jeho. Možná by se jim podařilo stihnout ještě jedno dechberoucí kolo. Zdatnost bylo to jediné, co si od příležitostných milenců v těchto dnech slibovala. Ale s těma oduševnělýma očima a silným tělem…

Cliff… zahučela vnitřní dračice.

S Cliffem se naplnily všechny ty zidealizované představy o sexu.

V nedalekém kostele se rozezněly zvony a ukončily fantazírování. Claudia nebyla obyčejná mladá žena a tohle nebyl obyčejný den. Bylo načase vrátit se do reality. K povinnostem. Ke svému osudu, jakkoli byl osamělý.

Pomalu si protáhla jednu nohu, pak druhou. Vyklouzla z postele a vymanila se z mužovy náruče. Odcházela, jak nejrychleji mohla, aniž by ho vzbudila, a namlouvala si, že je to jako strhávat náplast. Proč tu bolest protahovat?

Následovala cestičku svlečených šatů ke dveřím a v opačném pořadí než minulou noc si je oblékala. Na látce stále ulpívala slabá vůně restaurace ze včerejšího večera. Malého podniku v tiché zapadlé uličce, kde by Claudii pravděpodobně nikdo nepoznal a která ji přiměla zavřít oči a nasát atmosféru místa. Nejen vůni dobrého vína a bylinek, ale i jeho.

Cliff, vydechla vnitřní dračice.

Zvláštní, jak funguje osud. Do té restaurace vstoupila jen proto, aby si dopřála krátkou pauzu poté, co setřásla bodyguardy, kteří ji pronásledovali všude, kam se hnula. Byli to dobří chlapi, ale až příliš zapálení do své práce. Nechtěli dát Claudii ani trošku prostoru.

Takže jediné, o co jí šlo, bylo popadnout dech a hodit do sebe jeden drink, než bude pokračovat v cestě… V blažené samotě a svobodě. Ale pak přišla šedesátiletá energická servírka, která Claudii hnala k odlehlému stolu na opačné straně restaurace.

„Váš přítel už na vás čeká.“ Šťastlivko, dodalo servírčino mrknutí.

Byl to omyl, jak se ona i zmatený cizinec snažili vysvětlit. Teda plánovali vysvětlit. Ale ve chvíli, kdy se jejich oči setkaly a nosy jim zacukaly při rozpoznání dalšího měňavce, oba ztuhli.

Medvěd, usoudila podle pachu a robustní postavy. Písčité vlasy začínaly přerůstat krátký, úhledný sestřih a na bradě měl jednodenní strniště, o které si toužila otřít tvář. Podle opálení ho tipovala na horského průvodce. Ale sytě bronzová barva naznačovala, že pochází z místa, kde je mnohem víc přímého slunečního světla než v zimním Švýcarsku. Ale co ji opravdu zaujalo, byly nápadně zlatohnědé oči. Tak oduševnělé, upřímné a čisté jako ranní slunce ozařující úbočí kopce poblíž jejího nejoblíbenějšího místa vysoko v Alpách.

„Ach, promiňte. Není to váš přítel?“ Servírka se rozhlédla a už hledala jiný stůl.

Bohužel ne, odpověděla Claudia málem.

Ale mezi ní a cizincem proběhlo cosi nevyřčeného, a když si bezhlesně skousl ret, přistihla se, že mumlá: „Chci říct…“

Kdyby po ní ten muž blýskl přehnaně přátelským úsměvem nebo si ji prohlédl seshora dolů, jako to dělalo tolik mužů, Claudia by se otočila a odkráčela pryč. Ale on jen vzhlédl, tiše a tajemně jako zimní jezero. Rty měl lehce pootevřené a oči se mu pomalu plnily energií, jako když se medvěd vynořuje na denní světlo po dlouhých, ponurých měsících v jeskyni.

I v ní se něco probudilo a dotkla se židle naproti němu. Nezeptala se nahlas, jestli si může přisednout, ale přesto to naznačila.

Naklonil hlavu a pokynul: Prosím, posaď se. Nebo se jí to jen zdálo?

Ať tak či onak, posadila se, objednala si pití a…

…no, zbytek už je historie. Typický příběh, kdy jedno vedlo k druhému, ale stalo se to s intenzitou, která rozhodně nebyla typická. Spíš to připomínalo zažehnutí jiskry mezi spřízněnými dušemi.

Uvolněná konverzace pokračovala během celé večeře až po dlouhou procházku za měsíčního svitu. Pod nohama jim křupala námraza, když kráčeli po břehu Curyšského jezera, ale z těl jim vyzařovalo teplo a jejich tempo se zrychlovalo s každým krokem.

Poprvé se políbili na rohu opery. Podruhé v bičujícím větru u zamrzlého přístavu, kde se pohupovala dvojice osamělých člunů. Potřetí Claudii tvrdě přitiskl ke stromu a jejich těla hořela potřebou. Než došli ke vchodu do jeho Airbnb, rukama už ve žhavé předehře prozkoumala většinu svalnatého těla. A když se konečně dopotáceli dovnitř a svlékli se…

Ještě teď jí hořely tváře, když si to celé přehrávala v hlavě. První kolo proběhlo nedbale a zběsile na podlaze. Druhé kolo bylo v posteli, jen o trochu umírněnější. Při třetím kole na něm rajtovala, jako by to byla ona, kdo to má pod kontrolou, a ne osud.

Čtvrté kolo bylo pomalé a sladké. Oba si vychutnávali každý dokonale načasovaný příraz. Nejspíš proto, že cítili, jak jim ubíhá čas v jejich krátkém úniku do světa fantazie.

Claudia to věděla a on taky. Poznala to podle smutného, odevzdaného lesku v jeho očích.

Ale tak už to s těmi nejlepšími sny chodí. Trvají jen jednu noc a tím to končí.

Přesto ještě dlouho stála u dveří a chtěla víc.

A co kdyby…? vykřikla vnitřní dračice.

Ze všech sil se v ten okamžik snažila zastavit splašené myšlenky. Byl Cliff vůbec jeho pravé jméno? Vzhledem k tomu, jak zaváhal, než se jí představil, o tom pochybovala. A co to ostatní? Hořela touhou zůstat a dozvědět se víc než jen povrchní věci. To, že byl drsný, pohledný Kanaďan s krátkými hnědými vlasy a statnou postavou, byla jen špička ledovce. Byl taky medvědí měňavec a bývalý člen armády – to všechno se dalo snadno odhadnout.

Ale cítila, že je v něm mnohem víc. Každý měňavec měl svá tajemství, ale zdálo se, že tenhle medvěd skrývá něco dalšího. Jako když draci střeží skrytý poklad. Tušila však, že jsou v jeho trezoru uzamčeny bolestné vzpomínky. Věci, o kterých neměla po jediné noci ani tušení.

Tak zůstaň, nabádala ji dračice, zůstaň a zjisti víc.

Ale kostelní zvon znovu zaduněl. Jediný slavnostní úder signalizoval čtvrt na sedm.

Claudia se narovnala a podívala se ven. Kdyby byla obyčejnou ženou a byl by obyčejný den, možná by se zdržela. Ale ona nebyla obyčejná. V jejím životě nebylo místo pro naděje, sny ani muže, jako byl Cliff. Všechno to bylo nemožné. Zakázané. Bude lepší, když přestane předstírat dřív, než to někomu doopravdy ublíží.

Udělala tedy další krok ke dveřím. Oblečení vášnivého milence leželo na podlaze spolu s pošlapanou svobodou. Svobodou, kterou mohla okusit jen při krátkých úletech. Prsty Claudii svrběly, jak chtěla jeho oblečení zvednout, narovnat pomačkané záhyby a úhledně mu ho složit. Hořela touhou vrátit se k posteli a pohladit drsnou tvář klidně spícího milence. Vklouznout zpátky do teplých peřin. Přitulit se a dřímat, bez ohledu na to, co se může stát.

O několik pater níž se po ulici rozjela tramvaj. I v zimní tmě se město probouzelo a Claudia musela jít.

Svlečená bunda ležela u dveří spolu s jednou botou. Druhou našla za dveřmi. Minulou noc měli opravdu hodně naspěch. Nazula si ji, ještě jednou se ohlédla a pak se donutila vyjít ze dveří.

Sen. Takhle bude na žhavou noc vzpomínat. Jako na sen a nic víc.

Její osud spočíval v něčem jiném.

Nebo snad ne? Protože když zavřela dveře a otočila se k odchodu, v mysli Claudii zazněl nadpozemský šepot.

Osud…

Nebo to byl taky jenom sen?

Kapitola druhá

Při zvuku tichého zacvaknutí dveří se Heath probudil. Ještě před chvílí byl ponořený do nejlepšího spánku svého života. Teď se mu však rozbušilo srdce a na čele vyrazil pot. Málem odhodil peřinu a rozběhl se ke dveřím, aby ji zastavil. Pak ztuhl, lapal po dechu a svíral přikrývku.

Zase ta stejná noční můra, která ho po všech těch letech opět strašila. Dveře se zavírají, žena odchází, i když úplně jinak než tehdy. Žena, která se už nikdy nevrátí.

Sakra. Na co včera v noci myslel?

Pak mu mysl znovu zaplavily hezké vzpomínky a tep se mu zklidnil, když si vybavil všechny opojné okamžiky. Jak vysoká, krásná cizinka s dlouhými zlatými vlasy kráčí v restauraci k jeho stolu. Tu nenucenou, plynulou konverzaci. Obyčejné jídlo, které s každým soustem chutnalo líp, a vzrušující procházku při svitu měsíce zpátky k jeho bytu. Následný bouřlivý sex a pak blaženost z toho, jak ji objímal, když usínali.

Ztěžka polkl a podíval se na dveře. Pokud byla ta noc tak krásná, neměl by za ní uhánět a nenechat ji odejít?

Ano, zašeptal dychtivě vnitřní medvěd. Hned teď. Pojďme. Je naším osudem.

Nohy mu cukaly, ale neudělal ani krok, protože jeho lidská stránka věděla, že to není správné. Osud byl krutá, nepředvídatelná síla, která v Heathovi probouzela naděje a emoce, co se zaručeně rozplynou. Bylo lepší se tomu všemu vyhnout, dokud měl šanci.

Ale šíleně ho ubíjelo, že tam ležel sám.

* * *

Heathova touha po neznámé krásce neslábla ani s přibývajícím časem. Ani během první půlhodiny, kterou strávil v posteli, ani ve sprše, a dokonce ani když ho zasáhl závan studeného vzduchu, když konečně vyšel ven. Touha nepolevila ani během následujících dvou hodin, kdy se toulal po Curychu a přál si, aby už bylo devět hodin.

Devátá hodina bude vysvobozením, protože v tu dobu mu začne nová práce. Pořádná, poctivá práce byla přesně to, co potřeboval – nejlépe taková, při níž se nadře a po které bude každou noc upadat do bezmyšlenkovitého, vyčerpaného spánku.

Na snídani ani nepomyslel, stejně jako na stav svých vlasů a oblečení, protože se mu myšlenky stále vracely k ní. Claudia. Kde teď byla? Co dělala? Na co myslela? O čem snila?

Lezu po horách a zabíjím draky, žertovala minulou noc. To je moje práce. A co děláš ty?

Zasmál se – upřímným, srdečným smíchem, jaký si už dlouho nedopřál – a žert jí oplatil. Nic tak vzrušujícího.

Jinými slovy, nezacházeli moc do podrobností, protože oba byli dost chytří na to, aby se vyhnuli případnému zlomenému srdci. Včerejší noc byla jednorázová záležitost a oba to věděli.

Tak proč ho tolik bolelo, když ji musel nechat jít?

„Cauley?“

Když uslyšel své jméno, prudce se otočil. Prakticky srazil paty k sobě a postavil se do pozoru, přesně jako v armádě. Jen tak tak se zarazil, aby nevychrlil: Ano, pane?

„Ano, to jsem já,“ řekl. „Pan Schneider?“

Podsaditý muž přikývl a natáhl ruku. „Jsi připravený na svůj první den?“

Když Heath přikývl, Schneider mu ukázal, kterým směrem se vydají – což byla skoro úplně stejná cesta, po které Heath přišel.

„Je to patnáct minut chůze. Po cestě tě zasvětím.“

Šli podél jezera a opírali se do mrazivého větru, který se Heathovi snažil ze všech sil proniknout skrz bundu až do morku kostí. A možná by se mu to i podařilo, kdyby ho nezahříval vnitřní grizzly.

„Ta práce je čistě na zkoušku.“ Schneider si zvedl límec, aby se chránil před mrazem. „Jestli budeš chtít zůstat, budeš muset na klienta udělat dojem.“

„Žádný problém.“

Muž si odfrkl. „To říkali i ti poslední tři. Žádný z nich nevydržel ani týden.“

Vítr se opíral do lanoví několika zpola zamrzlých lodí podél jezera. Snažil se ho vítr před něčím varovat, nebo to bylo jen v jeho hlavě?

Heath kráčel dál s rukama hluboko v kapsách. „To je tak hrozná?“

Schneider se zasmál. „Řekněme, že je to s ní těžké.“

Heath pokrčil rameny. Tohle nebylo jeho první rodeo – ani první bohatá, rozmazlená dědička, kterou měl hlídat. Trik spočíval v tom, vytěsnit z hlavy klientku a soustředit se na okolní hrozby.

„Její otec je velmi důležitý člověk,“ pokračoval Schneider. „Je samozřejmé, že všechno, co uvidíš nebo uslyšíš, je naprosto důvěrné. Předpokládám, že jsi už podepsal dohodu o mlčenlivosti, že?“

Heath přikývl. Jinými slovy, práce jako každá jiná.

Kráčel dál a snažil se co nejlépe zorientovat. Curych byl spíš město než velkoměsto. Jedno z nejčistších a nejudržovanějších měst, jaké kdy viděl. Na břehu a na promrzlém trávníku parku u jezera nebylo ani smítko odpadků. Prostě dokonalé – i když větrem ošlehané – město rozprostírající se na břehu jezera.

A soudě podle obchodů v centru a vil podél jezera to bylo i bohaté město. Všímal si památek, které viděl už podruhé, jelikož se kolem nich předchozího večera procházel se svou milenkou…

Zaťal zuby, protože ho znovu přepadla touha ji obejmout, políbit, držet v náruči. Možná proto, že si se ženami nezahrával tak jako spousta kamarádů z armády.

Rozhodně si nezahráváme. S ní ne, zavrčel vnitřní medvěd.

Snažil se ze všech sil tu šelmu ignorovat. Musel si zachovat čistou hlavu – zvlášť první den v práci.

„Tady to je.“ Schneider ukázal na impozantní tudorovskou vilu přímo u jezera. „Připraven?“

Heath se trochu otřásl a snažil se soustředit, když procházeli služebním vchodem do sídla.

„Nech mě hádat. Tohle je ten nováček.“ Cestu mu zastoupil muž s širokou podsaditou postavou, který si ho kriticky přeměřil pohledem.

Schneider je stručně představil. „Ano, tohle je Cauley. Cauley, to je Bélier.“

Heath podle jména usoudil, že jde o beraního měňavce… Vzhledem k tomu, že Bélier je francouzský výraz pro berana. A taky podle výrazného čela, krátkých kudrnatých vlasů a bojovného postoje. Ale pak se k němu Schneider s úsměvem naklonil. „Kozorožčí měňavec. Neporazitelný v horském terénu.“

Neporazitelný. Rozumíš? prohlašoval Bélierův nekompromisní výraz.

Heathův vnitřní medvěd zafuněl a odmítl uhnout mužovu chladnému pohledu: To se ještě uvidí.

Schneider se uchechtl a pokynul ke dveřím. „Vidím, že vy dva si budete rozumět. A teď nás omluv, šéf už čeká.“

Bélier ustoupil stranou jen o takový kousek, aby se kolem něj Heath protáhl. Další zkouška.

No, grizzly se neprotahují. Zvlášť ne proto, aby ustoupili kozorožci. Heath se prodral kolem a bylo mu jedno, jestli přitom vrazil Bélierovi do ramene.

Schneider otevřel masivní vstupní dveře a zavedl Heatha do místnosti. Vypadala jako středověká banketní síň, s vitrážovými okny zasazenými vysoko v kamenných stěnách a tak velkým krbem, že by se v něm dal upéct kanec. Jediným přítomným však byl stříbrovlasý muž, který seděl v čele obrovského stolu. S jedním uchem přilepeným k telefonu zvedl ruku, aby naznačil počkejte.

Heath zavětřil a zachytil vůni kůže s drobným nádechem popela. Tohle byl očividně velký šéf a dračí měňavec.

Rigobert Kaiser, informoval ho předtím Schneider.

Za Heathem vstoupil do místnosti další muž – starší měňavec s úplně jinou aurou. Další bodyguard, soudě podle té nezaměnitelné pýchy bojovníka. Někdo, kdo ještě není připravený pověsit svou zbroj na hřebík, ale ani k tomu nemá daleko, vzhledem k jeho prošedivělým vlasům a strnulému kroku.

„Brandnere, seznam se s Cauleym,“ zamumlal Schneider. „Vzhledem k tomu, že brzo odejde do důchodu, potřebujeme v týmu nového muže. Pokud se osvědčíš, mohl bys to být právě ty.“ Pak se zazubil a zamumlal: „Pokud vydržíš první týden.“

Brandner protočil oči a natáhl ruku. „Rád tě poznávám. A neposlouchej tady Schneidera. Do důchodu půjdu, až když najdu někoho, kdo to po mně bez obav zvládne převzít.“ Mužova rovná záda naznačovala, že k tomu jen tak nedojde. „Až šéf skončí, důkladně tě se vším seznámíme.“

Vtom Kaiser ukončil hovor a obrátil se k Heathovi.

„Ach, Cauley. Těšili jsme se na tvůj příjezd. Můj společník Konstantinos Lazaridis mi tě vřele doporučil.“

Heath naklonil hlavu. Theův otec, jeden ze Strážců Řecka?

Kaiser pokynul Bélierovi. „Prosím, vyřiď mé dceři, ať přijde dolů.“ Když se kozorožčí měňavec otočil a vyšel z místnosti, přičemž nechal dveře otevřené, Kaiser ztišil hlas.

„Bylo mi řečeno, že jsi jeden z nejlepších.“ Kaiser si ho prohlédl, jako by to chtěl posoudit sám, a pak pokračoval. „Moje dcera je můj největší poklad. Její bezpečí je nesmírně důležité nejen pro mě, ale i pro celou zemi.“

Heath neprotočil oči, i když byl v pokušení. Chápal, že rodiče své děti zbožňují, ale stejně. Nesmírně důležité pro celou zemi? Ale no tak.

Vnitřní medvěd si povzdechl: S takovým otcem z ní bude určitě rozmazlený fracek.

Heath se však rozhodl odpovědět jen: „Ano, pane.“

„Je nezbytné, abychom byli i nadále ostražití vůči těm, kteří by chtěli ohrozit mou rodinu, aby dosáhli politických cílů. Rozumíš?“

Heath mírně sklonil bradu. „Ano, pane.“

Vnitřní medvěd vzdychl: Tak ta bude hodně bohatá a hodně rozmazlená.

Kaiser si ho ještě jednou změřil pohledem. „Lazaridis mi řekl, že jsi měl rozhodující roli při ochraně řecké ohnivé panny.“

Heath zamrkal. Zoe? No ano, i když ona se o svou ochranu zasloužila stejně jako kdokoli jiný. Ale co to mělo společného s touhle novou prací?

„Lazaridis je jedním z mála mužů, kteří dokážou pochopit mé postavení jakožto jednoho z předsedů Mezikantonální rady měňavců,“ pokračoval Kaiser. „Jinými slovy, Strážců Švýcarska.“

Heath trochu pootevřel ústa, když si to všechno dal dohromady. Ty nekonečné pohovory, bezpečnostní prověrky…

Kaiser pomalu přikývl a ztišil hlas: „Ano, moje dcera je ohnivá panna, stejně jako byla před ní moje babička.“

Heath se snažil nedat najevo překvapení. Ohnivých panen bylo na světě tak málo. A jak slyšel, švýcarská ohnivá panna jako jediná pocházela z nepřerušené rodové linie, která se táhla celá staletí do minulosti.

„Omlouvám se, že jsme ti to neřekli, ale musíme postupovat nanejvýš diskrétně. Jak víš, v posledních měsících došlo v Evropě k opakovaným útokům na ohnivé panny.“ Kaiserova tvář ztuhla a oči mu zaplály. „A i když našemu současnému bezpečnostnímu týmu nesmírně důvěřuji, obávám se, že moje dcera by mohla být další na řadě.“

Heath pomalu přikývl, jak se mu v hlavě roztočil kolotoč myšlenek. To dávalo téhle práci úplně nový rozměr. Ale všechny ostatní útoky byly provedeny dračím klanem Lombardů – nebo Jacqueline d’Girnayovou, s níž se střetl v Řecku. Byli už nadobro pryč, nebo by se mohli příště zaměřit na Švýcarsko? A nebyli to jediní podezřelí. Pohlédl na Kaisera. Kolik měl ten muž nepřátel a jak daleko byli schopni zajít?

Neměl čas se na to zeptat, protože na chodbě se ozvaly kroky a vzápětí se objevila starší žena.

„Aha, nový bodyguard.“ Žena se usmála a vznešeně pokynula. „Letitia Kaiserová.“ Postavila se vedle svého druha a pohlédla ke dveřím. „Naše dcera už jde.“

Na chodbě klapaly boty a Heath se připravil na uštěpačnou, přehnaně upravenou mladou ženu, kterou mu vykreslila představivost.

Bélier vstoupil do místnosti jako první a zakryl mu výhled. Kaiser se při pohledu za něj shovívavě usmál.

„Á, tady jsi, drahá. Pojď se seznámit s nejnovějším členem tvé ochranky.“

„Nepotřebuju dalšího bodyguarda,“ zavrčela mladá žena.

Heath vynadal vnitřnímu medvědovi. To zatracené zvíře bylo tak posedlé noční milenkou, že si dokonce představovalo, že je to její hlas.

Sakra, smiř se s realitou, poručil zvířecí stránce. Je načase soustředit se na práci.

Snažím se, trval na svém medvěd.

Snaž se víc, zavrčel Heath. Protože když zahlédl mladou ženu pohybující se za Bélierem, proměnil ji ve svou milenku. Stejně dlouhé, splývavé prameny zlatých vlasů, stejně vysoká, atletická postava.

„Moje dcera, Claudia Kaiserová,“ oznámil velký šéf, když se vynořila na dohled. „Claudie, seznam se s panem Cauleym.“

Heathovi spadla čelist a celý ztuhl. Páni. Počkat, to není možné.

„Claudie?“ zašeptal.

Zírala na něj, stejně překvapená jako on. „Cliffe?“

Kapitola třetí

Heath stál jako přimražený na místě. To se mu jenom zdálo, že?

Ale opravdu to byla Claudia! A právě vyslovila jeho jméno. Teda aspoň tu polovinu jeho jména, kterou jí sdělil.

„To není Cliff,“ opravil ji Rigobert Kaiser. „Jmenuje se Cauley. Že ano, mladý muži?“

Heath ztěžka polkl. „Ano, pane.“

Nebesky modré oči by neměly být schopné šlehat plamenem, ale ty Claudiiny to dokázaly. Podobně jako modrající plameny ve středu praskajícího, rozzuřeného ohně.

Zapřela si ruce o boky – boky, kterých se dotýkal včera večer, těsně předtím, než se pustil do zkoumání zbytku jejího těla – a vyštěkla: „Křestní jméno?“

„Heath.“ Její otec se podíval do složky. „Ale upřímně, co na tom záleží?“

Přivřela oči, které zasyčely: Záleží na tom.

Heath ještě nikdy neměl tak vyprahlé hrdlo. Předchozí noc zněla jejich nevyřčená dohoda jasně: Žádné detaily, ale ani žádné lži. Rozhořely se mu tváře a přál si, aby ji mohl uklidnit. Jméno, které použil, nebylo falešné. Prostě jen vynechal některé detaily, stejně jako ona.

„Heathcliff, madam. Heathcliff Cauley. Moje matka byla velkou fanynkou Emily Brontëové.“

Nakrčila koutek úst a nevypadala zrovna spokojeně, ale ani tak rozzlobeně jako předtím. Teda dokud se neozvala její matka.

„Neboj se, drahá. V klidu se věnuj práci jako obvykle a tví bodyguardi ti budou nablízku.“

„Jako obvykle?“ Chytila se židle a byla zjevně frustrovaná. „Přinutili jste mě přestěhovat se zpátky domů. Omezili jste všechny moje aktivity. Nic z toho není obvyklé!“

V hlase jí zazněla zraněná pýcha a touha ptáka zavřeného v kleci. A ne malého, křehkého ptáčka zpěváčka. Spíš velkého, mohutného dravce, který zuří, protože mu přistřihli křídla.

Claudiina matka se dotkla její paže. „Nesmíš zapomenout, kdo jsi. Celé roky jsme ti dávali tolik svobody, kolik jsme si jen troufli. Mnohem víc, než měla tvoje prababička, poslední švýcarská ohnivá panna. Ale teď panují mimořádné okolnosti a ty máš mimořádnou odpovědnost.“ Když Claudia svěsila ramena, matka ji objala. „Je mi líto, že toto břemeno padlo na tebe. Ale takový už je úděl ohnivé panny – tolik privilegií a tolik povinností.“

„Nikdy jsem se o žádná privilegia neprosila,“ zamumlala Claudia.

„My to víme, má drahá. Ale tohle všechno je pro tvou vlastní ochranu, a to jen do doby, než si budeme jistí, že jsi v bezpečí.“ Otec jí položil ruku kolem ramen a zamumlal něco, co Heath nezachytil.

Claudia vystrčila bradu. „Jsem schopná se o své bezpečí postarat sama, tati. A nechci dalšího bodyguarda. Zvlášť ne tohohle.“

„Ale Claudie…“

Heath málem zvedl ruku, aby souhlasil. Srdce mu bušilo jako o závod. Vnitřní medvěd naříkal, protože se jí chtěl dotknout, obejmout, utěšit… což by mu samozřejmě nedovolila. V žádném případě nemohl být schopným bodyguardem v tom napůl vzrušeném, napůl zmateném stavu, do kterého ho Claudia uvrhla.

„Nemůže být mým bodyguardem,“ trvala na svém.

„Proč ne?“ dožadovala se její matka.

Protože jsme celou včerejší noc souložili a já ještě pořád nedokážu jasně uvažovat, dodal Heath málem.

Claudia zrudla, jako by si tu noc v hlavě taky znovu přehrávala. Tu nezkrotnou touhu. Dokonalé splynutí těl. Nepředstavitelné vyvrcholení a sladké uspokojení po něm. Instinkt spojit se znovu a znovu a naslouchat vnitřnímu hlasu, který napovídal: Ona je ta pravá.

Hlas, který určitě slyšela i Claudia. Ale právě teď z jejích planoucích očí vyzařovalo jen výhrůžné: Neopovažuj se říct ani slovo.

Samozřejmě že neřekne. Ale sakra. Co teď?

Heathovi vyrazil na čele pot. Nechat ji to ráno odejít bylo už tak dost těžké. Teď, když byla nablízku, byl jeho vnitřní medvěd plný nadějí – a obav.

Co když je Claudia opravdu v nebezpečí? Jak by mohl v takovém případě odejít?

Bélier se naklonil blíž a Heath sklonil bradu, aby si k sobě nenápadně přičichl. Co když měl na sobě stále náznak jejího pachu? Ve sprše se důkladně umyl. Ale kdyby na něm Bélier nebo kdokoli jiný zachytil Claudiin pach, byl by Heath v pěkném průseru.

Dokázal si to živě představit. Mohli by ho dokonce obvinit, že pracuje pro nepřítele a že se s ní sblížil, když si nedávala pozor.

Ale k čertu. On si taky přestal dávat pozor. V momentě, kdy se Heathovy oči poprvé setkaly s jejíma, se jeho obranný štít rozpadl na padrť.

„Tohle prostě nebude fungovat.“

Heath sebou při Claudiiných slovech trhl.

Ale její otec si z toho nic nedělal. „Samozřejmě že to bude fungovat. Prostě ho ignoruj, jako ostatní bodyguardy. Dělej, že tam není.“ Pak se obrátil ke Schneiderovi, Bélierovi a Brandnerovi a uchechtl se: „Neberte to osobně, pánové.“

Všichni muži se zasmáli. Claudia se nevěřícně uchechtla a Heath málem taky. Ignorovat tu jiskřivou přitažlivost, která vzplála pokaždé, když se k sobě přiblížili? Ignorovat tak hluboce zakořeněný instinkt, který mu pronikal až do duše?

Ignorovat naši osudovou družku? protestoval vnitřní medvěd.

Heath se zarazil. Počkat. Cože?

Je to osud, zamumlal medvěd.

Heath se ani nehnul a sotva dýchal. Osud?

Dnes ráno to Heath věděl. Ale teď už si tím nebyl tak jistý.