Anna Lowe, Strážce Řecka

série Ohnivé panny – 8

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Fire Maidens – Greece

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Vytiskla tiskárna HRG s.r.o. – Litomyšl

Cover design © Kimberly Killion

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2021 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-21-8

Print: ISBN 978-80-53012-22-5

Anotace

Na řeckých ostrovech, kde nic a nikdo není takový, jaký se zdá, se střetávají měňavci, magie a mytologie.

Po deseti letech v armádě má dračí měňavec Theo Lazaridis nový úkol – splnit poslední z otcových požadavků a konečně převzít ohromné dědictví. Ale plány jsou od toho, aby se měnily, a priority taktéž, zvlášť když se objeví nezkrotná cizinka, která mu obrátí život vzhůru nohama.

Na sluncem zalitém řeckém ostrově žije Zoe Thomasová svůj vysněný život archeoložky. Tedy až do chvíle, kdy nový šokující objev otevře Pandořinu skříňku plnou problémů a postaví jí do cesty mocné síly podobající se těm z řecké mytologie.

Ačkoli si to Zoe přes svou tvrdohlavost nechce připustit, potřebuje pomoc, aby ochránila starověké tajemství a přežila. Problém je v tom, že jediný, kdo je schopen se této výzvy chopit, je svůdný, tajemný muž, před nímž ji varovali, aby se s ním nezaplétala… Muž, kterému nedokáže odolat.

Strážce
ŘEcka

Ohnivé panny

díl 8

podle

Anna Lowe

GREECE

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Kapitola první

Než začneme.

Věděli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Zoe se zamračila na obrazovku laptopu, napsala ještě několik řádků, pak se zarazila a znovu si přečetla jednu pasáž. Bylo bláznivé zahrnout to do své zprávy?

Vzhlédla, ani ne tak proto, aby si prohlédla tyrkysové Středozemní moře, které jí prakticky omývalo nohy, nebo proto, aby obdivovala malebnou vesnici vystupující ze zálivu. Nepotřebovala si připomínat, jak je ten malý řecký ostrov krásný. Potřebovala přemýšlet.

„Nech mě hádat!“ zavolal barman z opačné strany taverny. „Objevila jsi něco převratného a chceš diplomku věnovat své pravé lásce.“ Yannis zavrtěl huňatým obočím.

Zoe ukázala na osla, který venku ve stínu pohupoval ocasem. „Myslíš Homera?“

„Ne, nemyslím toho pekelného prašivce,“ Yannis se udeřil do hrudi, „myslím sebe.“

Zoe se vrátila ke svému notebooku. „Nejsi moje pravá láska, Yannisi. A nic převratného jsem neobjevila. Jenom posílám svou týdenní zprávu.“

Pak našpulila rty a prohlédla si poznámky. Byla to lež?

Ne, rozhodla se. Převratný objev vyžadoval důkazy a ona měla zatím jen tušení. Vlastně spíš bláznivou teorii.

O chvíli později se rozhodla, stiskla klávesu backspace a vymazala poslední dvě věty.

„A až tu zprávu odešleš? Ani archeoložka nemůže jenom pracovat, musí se i trochu bavit.“ Yannisův smyslný tón naznačoval nejrůznější způsoby, jakými by se toho dalo dosáhnout.

Zoe nepřestávala upírat oči na zprávu. „Zapomeň, Yannisi.“

Ten chlap byl neotesaný, nadržený a neústupný. Ale v jádru nebyl špatný… jen koketní pařmen na ostrově, kde není s kým flirtovat ani kde se bavit. Kromě toho měl i dobré vlastnosti, třeba hravý důvtip a permanentně optimistickou náladu. Navíc tuhle tavernu milovala. Ne kvůli rybářským sítím a plastovým hvězdicím, které visely ze střešních krovů, ale kvůli desítkám amfor, starověkých keramických nádob, které lemovaly regály. Většinou šlo o detailní repliky klasických děl starých tisíce let a na každé z nich byli tančící satyři nebo Dionýsos, bůh vína.

Dalším důvodem byla poloha na pobřeží a skutečnost, že taverna měla jako jediná ve městě dobrý internet, nemluvě o nejlepší galatopitě na světě.

A upřímně řečeno, Yannis byl jediný člověk, se kterým si na malém ostrově Anemodonos mohla promluvit. Místní obyvatelé byli docela milí, ale většinou šlo o starší lidi, kteří byli nedůvěřiví vůči cizincům. Nezáleželo na tom, že Zoe se svými dlouhými tmavými vlnitými vlasy zapadala mezi ostatní, ani na tom, že mluvila dobře řecky. Kvůli všemu ostatnímu, od přízvuku přes oblečení až po batoh, měla nálepku xénos – cizinka.

Povzdechla si. Místní by ji považovali za cizinku, i kdyby pocházela z vedlejšího ostrova. Stejně jako ta krásná tradiční plachetnice, která právě kotvila v zátoce. Pokud se majitelé nenarodili a nevyrostli na ostrově, byli považováni za cizince stejně jako ona. Bez ohledu na to, že se na zádi jejich plachetnice vlnily modrobílé pruhy řecké vlajky.

„Ale…“ zkoušel to dál Yannis.

Zvedla ruku a přerušila ho: „Pššt. Musím se soustředit.“

Zasténal, vrátil se k utírání sklenic a přitom zamumlal: „Můj život je hotová řecká tragédie. Nemůžu být se ženou, kterou miluju.“

Počkej týden, opáčila Zoe málem. Byla na ostrově už dost dlouho na to, aby vypozorovala Yannisovy praktiky. Jakmile se ve městě objevila nová mladá tvář, Yannis ji označil za svou pravou lásku a stejně tak tu další a tu další…

Zoe si položila bradu do dlaní a soustředila se na zprávu.

Průzkum oblasti E53–57 dokončen. Povrchové znaky odpovídají předchozím nálezům, svědčí o jediném osídlení od předklasické doby až po současnost (viz keramické nálezy E238, E246 a E462). Povrchové vzory ani zkušební jámy nesvědčí o rozsáhlém zemědělství nebo řemeslech.

Právě to byl problém lokality, kterou jí přidělili. Nebylo na ní nic výjimečného. Až na ten nevysvětlitelný pocit, že se uprostřed všednosti skrývá něco mimořádného.

Botanický průzkum rovněž pokračuje – viz přiložené poznámky/fotografie.

V tom spočívala jedna ze zvláštností tohohle projektu – sponzoři měli mimořádný zájem o léčivé rostliny, byliny a květiny. Tak velký zájem, že na tohle téma absolvovala týdenní školení. Což bylo skvělé, protože díky tomu získala Zoe další kvalifikaci, kterou si mohla přidat do životopisu. A to se jí bude zatraceně hodit, protože z tohohle projektu se nejspíš nestane dlouhodobá spolupráce.

Což bylo opravdu škoda, protože odjíždět se jí nechtělo. Rozhlédla se kolem a našpulila rty. Od chvíle, kdy vkročila na kouzelný ostrůvek, se cítila jako doma… Navzdory tajnůstkářským vesničanům, poblázněnému barmanovi a svému osamělému kempu, který se nacházel až na východní straně ostrova. Anemodonos na ni zapůsobil jako žádné jiné místo, které kdy navštívila. Některé noci zírala na hvězdy a přemýšlela, proč se jí při představě, že by někdy měla ostrov opustit, svírá hrdlo.

Samozřejmě byly i jiné noci, kdy…

Sevřela ruce v pěst. Ne – ty do svého hlášení rozhodně nezahrne. Ostatně, co by tam napsala?

Od té doby, co jsem přijela na tenhle ostrov, se mi zdají ty nejpodivnější sny. Opravdu zvláštní, třeba jak se můj starý mrzutý soused mění v kentaura, nebo jak se barman mění v satyra – napůl člověka, napůl kozla.

Podívala se na Yannise. Vypadal přesně jako satyr, s tou drobnou postavou, kudrnatými vlasy a obhroublým chováním… Chyběly mu jenom kozí nohy… a díky bohu za to.

Naklonila se blíž k displeji a ještě jednou zkontrolovala zprávu a přílohy. Při troše štěstí se jí podaří učinit menší objev, který si vyžádá další zkoumání. Pak by se mohla vrátit na Anemodonos kvůli druhé etapě.

Už jen z té představy začaly Zoe v hlavě vířit myšlenky. Dalších pár měsíců práce by jí umožnilo našetřit dost peněz, aby mohla zůstat na Kykladách. Mohla by jezdit trajektem od ostrova k ostrovu. Nebo ještě líp, svézt se na krásné plachetnici, jako byla ta v přístavu a prozkoumat místa mimo vyznačené trasy. Navštívila by vzdálené ruiny, prošla by si zapomenuté stezky a pozorovala delfíny a tuleně. Možná by dokonce zkusila pracovat jako dobrovolnice v nějaké organizaci zabývající se ochranou přírody, nebo by zůstala ve svém kempu a zjistila by, co přesně se na tom záhadném archeologickém nalezišti děje.

Venku v zátoce se ozvalo zatroubení a objevil se meziostrovní trajekt.

Zoe trochu potřásla hlavou, aby se přiměla znovu soustředit. Trajekt jezdil jen tři dny v týdnu, a jakmile zakotvil, začalo být na nábřeží rušno. Teda na místní poměry. Takže bylo načase odeslat zprávu a dokončit pochůzky.

Sklopila zrak, třikrát zkontrolovala hlášení, pak stiskla tlačítko odeslat, vstala a přehodila si batoh přes rameno.

„Hotovo?“ zeptal se Yannis s nadějí v hlase.

Plácla na bar dvacetieurovou bankovkou. To bohatě stačilo na oběd a dvě hodiny, které strávila na internetu a na to, že si mohla nechat svého věrného osla Homera poblíž.

„Tady mám všechno hotové, ale musím si ještě něco zařídit. Můžu tu Homera ještě chvíli nechat?“

„Cokoli si přeješ.“

Ignorovala jeho mrknutí. „Přeju si vyřídit pochůzky. A ještě si jednou hodím.“

Vytrhla šipku z terče, udělala pět kroků vzad a hodila ji.

Yannis zatleskal: „Další trefa do černého. Chceš vědět, co jsi vyhrála?“

Zavrtěla hlavou. Rozhodně ne. „Zatím se měj.“ Zamávala mu a pak vyšla ven k Homerovi. „Buď hodný. Nikoho nekopej.“ Poplácala osla po zadku.

„Proč se mnou nezacházíš stejně?“ postěžoval si Yannis.

Zoe si odfrkla. Ne, nehodlala barmana plácnout přes zadek. Ale aspoň mu zamávala: „Buď hodný, Yannisi.“

„To je marné. Umím být jenom zlobivý. Přesně tvůj typ, že?“

Zavrtěla hlavou a zamířila ven. „Ahoj. A eucharistó.“ Díky.

Popravdě řečeno, nebyla z pochůzek, které musela vyřídit, příliš nadšená. Obzvlášť jedné se děsila. Ale čím dřív je bude mít za sebou, tím dřív se bude moct vrátit domů.

Domov – tady, na malém ostrůvku v Řecku?

Na tváři se jí mihl hořkosladký úsměv. Kéž by.

Kapitola druhá

Theo znovu zkontroloval kotevní lano, pak se napřímil a pomalu se otočil dokola. Poprvé po letech byl doma. Nebo spíš na místě, které se domovu nejvíc podobalo.

Ano, byl zpátky v Řecku už několik týdnů, ale většinu času trávil v Athénách. Až doteď se mu nenaskytla příležitost připlout do zastrčené zátoky ostrova Anemodonos a zakotvit tam.

Jeho vnitřní drak souhlasně zabručel: Konečně místo, kde se můžeme usadit a ukrýt náš poklad.

Theo pomalu vydechl. Ostrov měl spoustu zákoutí, která by se na to hodila. Otázkou však bylo, který poklad? Skromné úspory, na kterých se sám nadřel, nebo obrovské poklady a majetek, který měl zdědit?

Vnitřní drak zavrčel: Obojí, samozřejmě. Čím víc, tím líp.

Theo našpulil rty. Dřív by s ním souhlasil, ale dnes už si tím nebyl tak jistý.

Pomalu očima přejížděl po známé krajině, jako by byla do členitých ostrovních svahů vytesaná nějaká příznačná moudrost.

Anemodonos. Nejkrásnější ostrov na světě. Velmi malý ostrov, který se táhl od skalnatého vrcholku na severu až k nízkým útesům svažujícím se do neskutečně průzračné vody na jihu. Uprostřed ostrova ležely nízké, křovím porostlé kopce, jako ty, které obklopovaly přístav tady na západní straně.

Jako teenager si té scenérie nevážil, ale teď byl vděčný za obyčejnou radost z návratu domů.

A tak místo aby se vrátil do kokpitu plachetnice a uklidil lana, zůstal stát na přídi a pozoroval přístav. Po stranách hlavní silnice, která strmě stoupala ze zálivu, se tyčily bílé domy. O něco výš se silnice rozdvojovala a postupně mizela z dohledu. Odbočka vpravo vedla ke starobylému kostelu, jehož bílá kopule se třpytila na jasně modré obloze. Odbočka vlevo se klikatila ještě výš až k úchvatné soukromé vile s dechberoucím výhledem na celý ostrov.

Theo si povzdechl. Domov?

Pak pohledem přelétl palubu plachetnice. Jeho únikový modul… pro jistotu. Mohl plout kamkoli a kdykoli se mu zachtělo. Až na Madagaskar nebo na Tahiti, nebo jenom vedle na Dodekanésy. Otázkou bylo, jak moc ho to lákalo?

Je jenom jeden způsob, jak to zjistit, zabručel drak.

Pomalu přikývl. Bylo načase dopádlovat ke břehu a zjistit, kolik se toho za deset let změnilo.

Ostatně, otec už čeká, povzdechl si vnitřní drak.

Theo se zamračil. Jenom ať čeká.

Bylo však načase postavit se osudu, ať už bude jakýkoli. Zamkl tedy kajutu a začal veslovat ke břehu. Zatímco trajekt mířil k přístavišti, Theo to střihl přes vodní brázdu za ním, až nakonec narazil na hrubý písek na břehu u taverny. Se šplouchnutím skočil do vody hluboké po kotníky, vytáhl člun na pevninu a rozhlédl se kolem.

Vítejte v taverně Dionysis! stálo na oprýskané ceduli, která se houpala v lehkém vánku, který čechral okolní akácie. V nedalekém stínu stál osel a švihal ocasem po otravné mouše.

Takže ne. Moc se toho nezměnilo.

A pak – ups! Uskočil na stranu, když osel vykopl zadní nohu.

„Malakas,“ proklel zvíře a vtom se ozval známý hlas.

„Theo!“ Yannis, hubený chlapík, na něj vesele mával. „Co si dáš?“

Řekl to, jako by Theo nikdy neodjel. Nebo možná jenom nikomu nechyběl?

Theo se zadíval na vilu vysoko nad městečkem a měl chuť objednat si pořádně silný drink.

„Teď zrovna nic. Musím něco vyřídit. Ale potom bych si s tebou rád pokecal.“

Yannis se ušklíbl. „Jen jeden drink. Copak nevíš, že je to zdravé?“

Theo chtěl něco namítnout, ale vtom mu vítr zavál k nosu jakousi vůni a jemu se zamlžila mysl. Krev v žilách se mu rozehřála a zpomalila. Hrudník se zvedl a on tu vůni nejen vdechl, ale co nejdéle ji v sobě držel.

„Jedno ouzo, hned to bude,“ oznámil Yannis.

Theo pohnul rty, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Zmohl se akorát na to, že se pomalu otáčel a pátral po zdroji té vůně. Ale nikdo tam nebyl. Jen slabá stopa po nedávném zákazníkovi. Nebo se mu to snad zdálo?

Trochu potřásl hlavou. Možná měl Yannis s tím drinkem pravdu.

„Přípitek.“ Yannisovi zajiskřilo v očích, když podal Theovi jednu sklenici a pozvedl svou.

„Přípitek na…?“

„…na pravou lásku.“

Theo si odfrkl. Yannis byl satyrský měňavec – napůl člověk, napůl koza –, který se oddával rozkoším života. Dobré jídlo, dobré pití a dobrá společnost. Nejlíp ta intimní. Ale rozhodně nikdy ve věčném slova smyslu.

Theo povytáhl obočí: „Pravá láska, jo? Kdo? Někdo nový ve městě?“

„Jo. Stejně jako ty.“

Theo se zamračil. Narodil se a vyrostl na Anemodonosu, a přestože ostrov opustil jako teenager, od té doby ho pravidelně navštěvoval. I tak byl ale spíš návštěvníkem než místním, aspoň v očích zdejších obyvatel.

„Yamas.“ Na zdraví. Yannis do sebe vyklopil drink a pak si otřel tvář chlupatým předloktím. „Na rozdíl od tebe je moje pravá láska krásná. A taky je čistotnější. A dává pořádné spropitné.“

Ještě před deseti lety by Theo netušil, co tím Yannis myslí. Ale deset let cestování po světě v roli vojáka ho hodně naučilo – počínaje tím, co skutečně znamená živoření a tvrdá práce.

„Takže jo, jsem zamilovaný.“ Yannis si zasněně povzdechl.

„Zase?“

„Je to láska mého života.“ když po něm Theo střelil pohledem, Yannis se opravil. „Dobře, dobře. Láska tohohle měsíce. Možná tohohle týdne.“ Zazubil se. „V každém případě je výjimečná.“

Theo se napil. „A kdo je ta šťastná žena?“

Yannis se škádlivě usmál. „To bys rád věděl, že?“ O zlomek vteřiny později to vyklopil, protože satyři nedokázali udržet tajemství moc dlouho. „Jmenuje se Zoe. A je do mě až po uši zamilovaná.“

„Jasně. Což víš, protože…?“

Yannis ukázal na osla, který podřimoval ve stínu: „Zaprvé, nechala mi tu svého osla.“

„Tak to je jasný důkaz. Nebo je Zoe ten osel?“

Yannis se zatvářil podrážděně. „Samozřejmě že ne. Osel je Homer. Zoe je moje pravá láska.“

„Když je pravá, tak jak to, že tady nikde není?“ Theo rukou pokynul po prázdné taverně.

Yannis zafuněl a začal utírat stoly. „Ty toho víš o ženách tak málo. Hraje si na nedostupnou. Však uvidíš. Nakonec se ukáže, že je proti mému kouzlu bezmocná, jako všechny ženy.“

Theo si odfrkl, dopil a plácl Yannise do zad: „Tak hodně štěstí. A ty…“ Zavolal na osla. „Dávej na něho pozor. Ať si na Zoe moc nedovoluje, ať už je to kdokoli.“

Yannis si přiložil ruku na hruď: „Dovolovat? Já?“

Když Theo zamířil ke dveřím, z ulice se dovnitř přišourala skupinka pěti mladých turistů. Ani ne tak baťůžkářů, jako… jako…

Banda spratků, odfrkl si vnitřní drak.

Správně, banda spratků. Byli hluční. Mladí. Bohatí. Nevychovaní.

„Asi se budeme muset najíst tady,“ povzdechl si jeden z nich.

Další si z bílého rukávu smetl prach. „Nemůžu uvěřit, že tohle je jediná restaurace ve městě.“

„Není tady ani jeden obchod se suvenýry,“ ušklíbla se jedna z žen.

To byla pravda a Theo doufal, že to tak zůstane. Anemodonosu se zatím dařilo nepřitahovat davy turistů, kteří se jako kobylky snášeli na Mykonos a Santorini. Malý ostrov byl příliš odlehlý. Příliš klidný. A možná dokonce chráněný trochou starověké magie, jako ostrov Aeaea – bájný domov kouzelnice Circe, která ho skrývala před okolním světem pomocí magie. O Anemodonosu nebyla zmínka v žádném turistickém průvodci a místní za to byli rádi.

„Počkej, potřebuju si udělat selfie s tímhle oslem.“ Jedna z mladých žen vytáhla telefon.

Zvíře stáhlo uši dozadu, zavrtělo se a chystalo se vykopnout zadní nohu. Naštěstí pro ni se netečná žena dostala z jeho dosahu, když udělala krok stranou, aby našla nejlepší úhel na fotku. Přitom narazila do staré vdovy Mavrapostolosové a pak se zamračila, jako by starší žena stála v cestě jí.

Jeden z mužů luskl na Yannise prsty. „Číšníku, stůl pro pět osob.“

Theo vystrčil čelist. Bylo načase vyrazit. „Ta leme, Yannisi.“ Zatím.

Satyr mu sotva zamával. Byl příliš zaneprázdněný odváděním hostů ke stolu. Theo si představil, jak se Yannis žene za bar pro štos jídelních lístků pro turisty – těch vytištěných v několika jazycích s dvakrát vyššími cenami – a radostně si mne ruce. Yannis by si tak přivydělal a zároveň by doufal, že přemluví některou z těch vnadných mladých žen, aby s ním šla do jeho kanclu na rychlé dostaveníčko.

Theo odešel z baru se zamračeným výrazem. Tenhle typ úletů ho nikdy nelákal. Nebylo v tom žádné spojení, žádné vzrušení. Podíval se na kopec směrem k otcovu domu. Teď se však zdálo, že přesně takový by mohl být jeho osud – vzít si ženu, kterou nemiluje. Ne že by byl velký romantik. Ale nedokázal se smířit s tím, že by měl stejný povrchní vztah jako jeho rodiče.

„Syngnómi,“ zamumlal a otočil se na toho, do koho cestou po ulici vrazil. Promiňte.

„Nic se neděje,“ řekl muž. Pak přivřel oči a zamračil se. Ty?

Theo skryl povzdech. Ano, on. Marnotratný syn se konečně vrátil.

Stařec vystrčil bradu a už to tady bylo zase, ten skličující pocit, že všichni místní si o něm dávno udělali obrázek, který nebyl vůbec dobrý.

Prosím, chtěl Theo namítnout. Už nejsem tím klukem, který odsud před lety odešel. Změnil jsem se.

Kdysi býval stejný spratek jako ti turisti, kteří právě vešli do Yannisova podniku. Ale deset let v nejdrsnější a nejtvrdší armádní jednotce na světě to z něho vytlouklo a místo toho byl… no, ne víc, ale míň. Byl míň povrchní. Míň namyšlený. Míň chamtivý.

Nebo v to aspoň doufal.

Kráčel dál a s nechutí musel uznat, že měl otec pravdu, když říkal, že ho armáda dostane do latě. Pak mu to došlo. Co když měl otec se svým posledním požadavkem pravdu?

Theův vnitřní drak zafuněl, až ho z toho pálilo chřípí.

Rozhodně v tomhle nemá pravdu.

Ponořil se do myšlenek tak hluboko, že málem vrazil do někoho dalšího. Včas však uhnul stranou a pokračoval v cestě.

O tři kroky později zpomalil a pak se zastavil. Byl to snad Spiridos?

Otočil se. Skata. Do prdele. Byl to on. A páni. Ten rybář byl ztrhaný a ošlehaný větrem víc, než pamatoval.

Spiridos naštěstí mířil z kopce dolů, zatímco Theo do kopce, takže bylo snadné pokračovat a předstírat, že ho neviděl. Bylo by taky snazší zapomenout na minulost. Koneckonců, začal nový život. Nestačilo to? Navíc na něho čekal otec.

Přesto Theo sevřel ruce v pěst a spěchal za starcem. Jeho otec počká.

„Spiridosi,“ zavolal. Poprvé to zašeptal, jako když člověk doufá, že ho ten druhý neuslyší a bude z obliga.

Ale zatraceně, nebyl přece žádný zbabělec, a tak to zkusil znovu a hlasitěji.

„Spiridosi…“

Starý rybář se při výkřiku otočil. Theo polkl. Sakra. Teď se na něho dívali všichni kolemjdoucí.

Přesto ke starci došel a kývl mu na pozdrav. Pak uplynula minuta trapného ticha.

No, pro Thea to bylo trapné. Spiridos strávil většinu ze svých sedmdesáti let na širém moři. Ten člověk dokázal svým upřeným pohledem znervóznit i balvan.

„Dlužím ti novou síť,“ vypravil ze sebe Theo konečně a odolal nutkání podívat se na své nohy.

Následovala další dlouhá odmlka. Spiridos neměl slitování. Neulehčil to Theovi tím, že by řekl: Co bylo, bylo. Nebo: To bylo tak dávno. Jen tam stál a nutil Thea, aby se postavil čelem minulosti.

Theovy vzpomínky na ten incident byly rozmazané, což dokazovalo, jak moc byl tehdy sebestředný. Ale to podstatné nešlo zapomenout. Jako šestnáctiletý kluk se proháněl v otcově motorovém člunu, když se lodní šroub zamotal do rybářské sítě. Theo vytáhl nůž, síť rozřízl a ujel. Nezáleželo mu tehdy na tom, že byl dost blízko břehu, aby věděl, že se to může stát, ani na tom, že ho varovali, aby se té oblasti vyhýbal.

Následující den přišel Spiridos do otcovy vily a pokorně požádal o výměnu sítě.

Theovi teď hořely tváře hanbou, i když tehdy tomu tak nebylo. Tenkrát lhal a trval na tom, že to neudělal. A tím to skončilo. Koneckonců byl Theodoros Lazaridis, syn všemocného Konstantinose, a Spiridos byl jenom místní rybář.

Teď se však Theo rozpačitě ošíval na místě. Byl teprve začátek jara a vzduch byl ještě chladný, ale měl pocit, jako by na něj pražilo slunce. Tehdy ho ani ve snu nenapadlo, že by rybářská síť mohla být jediným prostředkem, kterým si člověk poctivě vydělává na živobytí. Teď už to věděl.

Zhluboka se nadechl a podíval se starci do očí: „Jak jsem řekl, dlužím ti síť.“

Spiridos se tvářil naprosto neutrálně, a proto Thea jeho slova o to víc zasáhla: „Chceš říct, že mi tvůj otec zaplatí novou?“

Theo zavrtěl hlavou: „On ti nic nedluží. Já ano.“

Rybář podezřívavě naklonil hlavu: „Teď zrovna síť nepotřebuju.“

Upřeně se díval na Thea a prakticky ho vyzýval, aby vytáhl peněženku, vysypal z ní stoeurovou bankovku a skoncoval s tím. Jenže to by mu zničenou síť vykompenzovalo jenom po finanční stránce, a o to Theovi nešlo.

„Možná bych ti to mohl splatit jinak,“ zkusil to.

Spiridos se na něj dlouze zadíval, zatímco je se zatajeným dechem pozorovali asi čtyři vesničani.

„Tak dobře. Týden práce.“ Spiridos ta slova vyslovil jako výzvu.

Za ním seděli na lavičce dva staří muži, kteří si vyměnili významné pohledy, jako by se chystali vytáhnout peněženky a uzavřít sázky. Za jak dlouho z toho ten kluk vycouvá?

Theo se ušklíbl. Týden práce po boku chlapa, který ho nesnášel?

Zapomeň na to, zavrčel vnitřní drak. Musíme převzít naše dědictví, a to rychle.

Ale Theo si stál za svým. Bylo načase se pochlapit.

„Stačí týden? Však víš… Ehm, inflace.“

Stařec se poškrábal na hlavě a pak pokrčil rameny: „To ti řeknu za týden.“

Theo se málem rozesmál. Způsob, jakým obchodoval Spiridos a jakým jeho otec, se výrazně lišil. „Tak dobře. Začnu zítra ráno?“

Spiridos pohlédl na oba staré muže, kterým škodolibě zářily oči. Tak tohle musíme vidět.

„Zítra ráno,“ souhlasil rybář, „v pět ráno.“

Následovala dlouhá pauza, během níž Theo vycítil, že starci čekají, jak začne protestovat. A možná by to i udělal, kdyby v Cizinecké legii neabsolvoval budíčky ve čtyři ráno a stokilometrové pochody.

„V pět ráno,“ souhlasil, „sejdeme se v docích?“

Ze Spiridosova výrazu bylo patrné, že pochybuje, že se Theo objeví, ale přesto přikývl: „V docích.“

Theo na něj naposledy souhlasně kývl a pak se vydal pryč a představoval si, co si za ním šeptají.

Lazaridisův kluk? Deset ku jedné, že se neukáže.

Dvacet ku jedné.

Padesát ku jedné a vsadím se, že se Spiridosovi při příštím setkání ani nepodívá do očí.

To ho zabolelo, ale nedivil se jim. Ten namyšlený floutek, který před lety opustil Anemodonos, by je nechal na holičkách. Ale muž, který se vrátil, ne.

Zapřísáhl se, že si získá jejich respekt, i kdyby to mělo být to poslední, co udělá.

Kapitola třetí

O pět minut později zahnul Theo do poslední zatáčky klikatící se cesty vysoko nad městem a zastavil se, aby si prohlédl okolí. Z otcovy vily byl stejně dobrý výhled. Vlastně lepší. Ale tady se mu líp dýchalo.

Svoboda, zaznělo mu v mysli.

Zadíval se na svou plachetnici tam dole v zátoce. Únik.

Zavřel oči a naslouchal tichému hvízdání větru. Pak se zhluboka nadechl a zamířil dovnitř. Nevstoupil však masivními cedrovými dveřmi vpředu, ale vchodem pro zásobování z boku. Ten vedl do spodní části domu, která se podobala jeskyni, kde ho z poklesu teploty brněla kůže.

„Kalispera,“ zamumlal na dva členy personálu, kteří mířili opačným směrem.

„Kalispera.“ Oba se mu vyhnuli obloukem a sklopili zrak.

Theo zaťal zuby a připomněl si, že to není jejich chyba, ale jeho.

Šel po širokém schodišti nahoru do dalšího patra a stále se nacházel pod hlavní obytnou částí domu. Když zahnul doprava do obrovské kuchyně, poprvé se usmál.

„Yassas.“ Ahoj, zamumlal ležérně.

Šedovlasá žena, která oplachovala zeleninu ve dřezu, se rozzářila obrovským úsměvem.

„Theo!“

Natáhla k němu ruce, jako to dělávají babičky, a on se k ní jako dítě přitiskl. Teď se sice nad Savvou doslova tyčil, ale jinak se nic nezměnilo. Jen její vlasy byly bílé místo černých, ale vřelé přivítání ho stále hřálo u srdce.

„Pfuj, pfuj, pfuj.“ Vydala ten drobný, prskavý zvuk, který se používal k tomu, aby od milované osoby odehnal ďábla.

Theo zavřel oči a vzpomněl si na všechny ošemetné situace, které mu v armádě pomohla překonat vzpomínka na Savvina slova pro štěstí.

Díkybohu za Savvu, zahučel vnitřní drak.

Díkybohu, zopakoval v duchu. Ta dobrosrdečná kuchařka mu vždycky vynahradila vřelost, které se mu od rodičů nedostávalo.

Odkašlal si a ustoupil, zatímco v ruce držel dárek.

Savva se rozzářila: „Pro mě?“

Přikývl a ona vytáhla lahev vína bez etikety, přičichla a pak si povzdechla: „Nádhera.“

„Je z malé vinice na ostrově u Benátek. Podle Artura, majitele vinice, je to nejlepší víno na světě.“

„Benátky?“ Zajiskřilo jí v očích.

Theo na ni přísně ukázal: „Je to pro tebe. Ne že ho budeš nalévat mému otci.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo. Vlastně…“ Šibalsky se na něj usmála. „Vytáhni dvě skleničky, ano?“

Zasmál se a o chvíli později si s kuchařkou přiťukli.

„Na návrat domů.“ Savvě se zablýsklo v očích, když se k němu naklonila a dodala: „A na nové začátky.“

Theovo nadšení opadlo, ale přesto její slova zopakoval: „Na nové začátky.“

Savva ho plácla po rameni. „Nedělej ukvapené závěry. Možná má tvůj otec pravdu.“

„V tom, že mě nutí, abych si vybral družku?“

Savva pokrčila rameny: „Můžeš to odmítnout.“

Vnitřní drak zabručel: Máme se vzdát dědictví? V žádném případě.

Theo zavrtěl hlavou. Čím víc času strávil daleko od starého života, tím víc nad vším přemýšlel. Možná že život nakonec není jen o hromadění pokladů.

Vnitřní drak si odfrkl: Není?

Jeho lidská stránka to začínala chápat, ale ta představa byla v rozporu s každým dračím instinktem, s nímž se narodil.

„Tak pojď.“ Savva zvedla sklenici a mrkla na něj. „Možná ti tvůj otec pomůže najít pravou lásku.“

„Na Anemodonosu? To určitě.“

Savva si ho nevšímala, pronesla přípitek: „Yamas!“ a napila se vína. O sekundu později přivřela rozechvělá víčka a položila si ruku na hruď. „Báječné.“

Theo zavřel oči a vzpomněl si na Arturovo poklidné útočiště před světem. Ráj, trochu jako Theova loď.

Únikový modul, připomněl si.

Pak se po schodišti rozlehlo nervózní chichotání a Theo se zamračil. Uměl si to živě představit – chodbu přeplněnou mladými ženami, které jeho otec považoval za vhodné kandidátky na jeho životní partnerku.

Savva mu jemně poklepala na ruku: „Chce pro tebe jen to nejlepší.“

Theo si odfrkl: „Chce to nejlepší pro své obchodní impérium.“

Savva našpulila rty a pak změnila taktiku: „Možná je to kompliment, že ti tolik důvěřuje.“

Stará dobrá Savva – vždycky se na všechno dívala z té lepší stránky.

Z horního patra se ozvalo další chichotání a on sebou trhl. A co hůř, Savva to udělala taky.

Vidíš? I ona ví, že je to šílenství, upozornil vnitřního draka.

„Kolik jich má dneska připravených?“ zeptal se zachmuřeně.

„Tři. A jsem si jistá, že jsou všechny moc milé.“

Theo se ušklíbl. V tom byl právě ten problém. Nechtěl milou ženu z dobrého rodu, která by se podle toho i oblékala a dodržovala všechny konvence. Chtěl…

Nic ho nenapadalo. Ale vědět, co nechce, byl dobrý začátek, ne? Kromě toho už absolvoval čtyři kola pohovorů v Athénách. Škoda že žádný z nich v něm nezažehl jedinou jiskru. Ne když dívky víc zajímalo bohatství než láska.

Co je špatného na bohatství? zaburácel vnitřní drak.

Zhluboka se nadechl a připomněl si, že tohle je jen další kolonka na dlouhém seznamu, kterou je třeba odškrtnout.

Výborný prospěch na univerzitě – hotovo.

Obchodní škola v zahraničí – hotovo.

Stáže – hotovo.

Studoval starověkou řečtinu u sovích měňavců v Athénách, zdokonaloval své bojové schopnosti u hybridních měňavců ve Spartě, osvojil si dovednosti přežití od medvědů v Thrákii a málem se utopil, když se učil techniky hloubkového potápění od mořských měňavců na Sporadách. Dokonce přetrpěl dva měsíce mezi pegasy na Peloponésu, kde se většinu času věnoval studiu literatury oslavující jejich okřídlený druh.

A i přes to všechno nebyl jeho otec pořád spokojený. Vždycky si našel něco dalšího.

Ještě poslední věc… Nikdy nezapomene na slova, která otec pronesl před deseti lety. Služba v armádě. Aspoň dva roky.

A nejen tak v ledajaké armádě. V nejdrsnější jednotce na světě – ve francouzské Cizinecké legii.

Tehdy se Theo rozčílil. Ale chamtivost zvítězila a on se nechal naverbovat s plánem přežít dva roky, pak odejít a vrátit se domů, kde bude žít bezstarostný život.

Ale když nadešel den, kdy měl odejít, došel asi do poloviny cesty vedoucí k velitelské kanceláři. Pak se ohlédl na kasárny, odkud ho beze slova sledovali jeho kamarádi. Muži, na které si dva roky stěžoval, že vedle nich musí spát, jíst a bojovat, se stali jeho rodinou. Nebo spíš bratry. Opravdu je chtěl nechat na holičkách?

Ve stejnou chvíli tam napochodovala četa nových rekrutů a připomněla Theovi, kým kdysi býval. Nafoukaný, bezohledný zelenáč, který se toho musel ještě hodně naučit.

Stál na zaprášeném shromaždišti celou věčnost a přemýšlel. Zoufale hledal odpověď a snažil se rozhodnout. Pak se zhluboka nadechl a vrátil se domů. Ne do Řecka, ale do svých kasáren.

„Zbláznil ses, chlape?“ zeptal se ho tehdy jeden z vojáků.

Asi jo. Ale když ho muži, kterých si vážil ze všech nejvíc, poplácali po zádech, věděl, že se rozhodl správně.

A tak se ze dvou let stalo deset, než se konečně vrátil domů. Trochu jako Odysseus, který během desetileté cesty domů čelil jedné zkoušce za druhou. Ale místo toho, aby se ucházel o trůn, čekalo na Thea obrovské dědictví, které nashromáždily generace draků. Z každé generace vzešel přesně jeden dědic a on byl další v řadě. Přesněji řečeno třicátý první.

Povzdechl si. Jeho kamarádi z legie si stěžovali, že se cítí spíš jako číslo než jako živá bytost se jménem, ale on se tak cítil už od narození.

V hlavě mu zněla Savvina slova: Můžeš to odmítnout.

Může? Pomyslel na svou loď a měl sto chutí od toho všeho odplout. Ale ztráta obrovského dědictví byla jenom část problému. Kdyby se mu nepodařilo pokračovat v rodu Lazaridisů, stal by se z něj ve světě měňavců totální břídil.

A tak se ocitl zpátky na Anemodonosu a plnil poslední požadavek.

Vybereš si družku, a to brzo, oznámil mu nedávno otec.

Savva do něj šťouchla: „Tak do toho. Tvůj otec už čeká. Dámy taky.“

Zamračil se: „Jenom ať čekají.“

Savva naklonila hlavu: „Vzpomínám si na mladíka, který by po takové příležitosti skočil. Všechny ty mladé dámy, připravené vrhnout se na něho…“

„Na jeho majetek,“ opravil ji Theo.

„Možná. Přesto mě to zaráží. Co se stalo s tím mladým mužem, kterého jsem kdysi znala?“

„Asi vyrostl.“ povzdechl si Theo.

Savva si ho dlouze prohlížela, než zamumlala: „Asi ano.“ Pak našpulila rty a vystrčila bradu. „Tak běž.“

Theovi se sevřel žaludek. Tak trochu doufal, že mu Savva řekne nějaká moudra, která by mu, nebo ještě líp jeho otci, tuhle šlamastyku vymluvila. Ale kdepak.

A ve skutečnosti měla Savva pravdu. Bylo načase, aby přestal odkládat nevyhnutelné. Čím dřív to absolvuje, tím dřív to bude mít za sebou.

Vnitřní drak ho pobízel: Prostě běž nahoru, seznam se s nejnovějšími kandidátkami a jednu si vyber.

Jen tak? protestoval.

Drak rozhodně přikývl: Prostě se rozhodneme podle intuice. Zas tak špatné to být nemůže, ne?

Ale já nemiluju ani jednu z nich, chtěl vykřiknout, vždyť je ani neznám.

Vzpomeň si na matku a otce, jak žijí šťastné oddělené životy. Ona na míle daleko na Korfu, on v Athénách nebo tady.

Theo si odfrkl: Šťastné?

Docela šťastné, zkusil to drak.

Šelma se ho snažila až moc přesvědčit a on to věděl. Protože na rozdíl od svých severnějších příbuzných neoplývali řečtí draci neochvějnou vírou v osud a lásku. Nevěřili, že někde tam venku je spřízněná duše a dokonalá partnerka. Kdepak, takhle to v Řecku nefungovalo. Byla to země bájí a intrikánských bohů, kteří běžně podváděli partnerky a zahrávali si s lidskými životy.

Ani Theo nikdy nebral osudové druhy vážně. Ale když viděl, jak se jeho přátelé z armády jeden po druhém bezhlavě zamilovávají a usazují, přimělo ho to k zamyšlení. Proč by nemohl udělat totéž?

Zaťal zuby. Protože tihle chlapi nemuseli pokračovat v rodinné dynastii, zatraceně. Mohli si vybrat, koho chtěli.

Bože. Akce Oženit Thea byla v plném proudu a nebylo cesty zpět.

„Obávám se, že já taky ne,“ opáčila.