Anna Lowe, Strážce Benátek

série Ohnivé panny – 7

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Fire Maidens – Venice

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Vytiskla tiskárna HRG s.r.o. – Litomyšl

Cover design © Kimberly Killion

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2021 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-19-5

Print: ISBN 978-80-53012-20-1

Anotace

Karneval, vodní kanály a prohnaní nepřátelé… Odvážíte se vstoupit do měňavčí verze Benátek?

Před deseti lety musel lví měňavec Tony Pelligrini uprchnout z Benátek poté, co byl obviněn z vraždy, kterou nespáchal. Jenže teď ho jakási tajemná síla přitahuje zpátky. Je to snad pocit tikající časované bomby, kterou může zneškodnit jen on? Nebo volání osudu, které slibuje pravou lásku?

Ekoložka mokřadů Cara Alariová by mnohem raději stála po kolena v bahně, než aby se vystrojila na okázalý ples. Během jedné bláznivé karnevalové noci se však rodina, na které jí záleží, ocitne v ohrožení, a ona je nevědomky vtažena do nebezpečného světa moci, politiky a královských intrik.

Než se Cara naděje, uplatní svůj černý pásek v roli osobní strážkyně – a spojí síly s přitažlivým lvím měňavcem, který jako by vystoupil přímo z jejích snů. Chemie mezi nimi je nepopsatelná, ale na žádné amore není čas. Někde v Benátkách číhá nepřítel, který má spadeno na královskou elitu měňavců. A protože karnevalové masky dokážou skrýt nejen tváře, ale i zlé úmysly, nic není takové, jak se zdá. Jediné, čím si Cara může být jistá, je, že její srdce a život jedné mladé ženy jsou v ohrožení.

Strážce
Benátek

Ohnivé panny

díl 7

podle

Anna Lowe

VENICE

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Kapitola první

Než začneme.

Vědli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Cara hodila holínky z lodi na molo a pak je lehkým skokem následovala. Zvedla boty a otočila se, aby se rozloučila s kolegy.

„Určitě nechceš svézt?“ zeptal se jeden z nich, „přes celé město je to pěšky docela daleko.“

Skryla úsměv. Většina lidí by procházku Benátkami považovala za splněný sen. Ani teď, když ji absolvovala každý den, to Caře nezevšednělo. Vyhýbání se turistům sice bývalo občas náročné, ale po čtyřech měsících v Benátkách si už zapamatovala labyrint zapadlých uliček, takže viděla město v celé jeho kráse.

„To je v pohodě, díky. A domani.“

Kolegové zamávali a zopakovali její slova: „Uvidíme se zítra.“

Sledovala, jak loďka odjíždí, pak si na záda hodila batoh a vydala se po nábřežní promenádě.

Kanál svatého Marka křižovaly přívozy a podél nábřeží se pohupovaly elegantní černé gondoly. Hrstka místních venčila psy, zatímco turisté si pořizovali selfie. Zkrátka další krásný den v La Serenissima.

Pak si Cara všimla páru oblečeného v šatech z osmnáctého století a vlnitými parukami. No ano, málem by na to zapomněla – nebyl to jen tak ledajaký den. Právě začínalo carnevale, takže město hučelo vzrušením a bylo přecpané návštěvníky. Dobrý důvod vyhnout se hlavním třídám. Cara přesto prošla ještě jeden blok, než zahnula do boční ulice. Jako vždy ji přitahovala její oblíbená památka a ona neodolala, musela se na ni jít znovu podívat.

I na vzdálenost jednoho bloku dokázala rozeznat monument upomínající na sjednocení Itálie v devatenáctém století. Když se však přiblížila, očima sjela od jezdecké sochy na vrcholu k divoké bojovnici, která na ni shlížela z východní strany památníku. Meč, kterým se žena oháněla, byl po těžkém boji poničený, přesto z jejího výrazu čišelo ryzí odhodlání a vnitřní síla.

Cara se zhluboka nadechla a pátrala po své vnitřní amazonce. Měla v sobě tolik síly, aby byla v případě potřeby takhle neohrožená?

Modli se, abys to nikdy nezjistila, řekla by nejspíš máma.

Ale pro všechny případy buď připravená, dodal by ostražitý strýc.

Cařin hrudník se zvedl a klesl, jak si zhluboka povzdechla. Někteří lidé se narodili v dobách epických bojů a hrdinských činů. Jiní, jako třeba ona, si mohli užívat pohodlného života v moderní době.

V šílené době, zabručela vnitřní lvice.

Cara se svou skrytou měňavčí stránkou souhlasila, což dala najevo dalším povzdechem. Pak sklouzla pohledem k mohutné bronzové soše u nohou bojovnice – lvu, který přehryzával symbolické řetězy útlaku. Sousoší působilo tak živě, že Cara prakticky slyšela zvuk praskající oceli.

Ještě chvíli se na ten výjev dívala a pak zamířila ke vzdálenější straně památníku. Lev na východní straně byl úžasný, ale když viděla toho na západní straně, vždycky zatajila dech.

Doslova. Zastavila se a upřeně se na něj zahleděla.

„Jé, to je pěkný lev,“ prohodil kolemjdoucí turista ke kamarádovi.

Cara si málem odfrkla. Pěkný nebylo to správné slovo. Spíš divoký. Hrdý. Mocný.

Triumfální, zašeptalo zvíře v ní.

Cara pohnula rty a zašeptala: „Buongiorno.“

Grrr. Představila si, jak bronzový lev odpovídá řevem: Stát! Kdo je tam?!

Bylo hloupé mluvit se sochou? Možná ano, ale nemohla si pomoct. Lev vypadal jako živý. Byl ohromující. Nějakým způsobem jí připadal… důležitý.

Sama byla lví měňavka, ale přesto – tenhle lev se nepodobal žádnému, kterého doposud. Stál čelem k laguně a cenil zuby na neviditelného nepřítele. Uši a vousky měl zuřivě sklopené dozadu a ocas varovně napřímený. Oči upíral na nějaký bod v dálce a na bocích se mu vlnily mohutné svaly. Hříva se mu třásla vztekem a křídla…

Caře se rozbušilo srdce. Křídla…

Hrudník jí naplnila hluboká bolestná touha a málem natáhla ruku, aby se dotkla peří vyrytého do bronzu.

Ano, je to bronz, připomněla si. Je to jen socha. Ztvárnění něčí fantazie založené na legendě. Nic víc.

Ale co když… zašeptala lvice.

Zavřela oči a představila si, jaké by to asi bylo. Ne se jen přeměnit tak, jak to vždycky dělávala – klesnout na všechny čtyři, sklonit hlavu a nechat hladkou, plavou srst, aby nahradila lidskou kůži, ale přidat k tomu ještě jeden krok. Svědění, které často cítila na zádech, by se změnilo v pálení a najednou by měla křídla. Velká, krásná křídla, která by jí dodala pocit síly… možná až urozenosti. Místo klusání po zemi by se mohla vznést do vzduchu.

V mysli jí to připadalo opravdové a samozřejmé. Prakticky cítila krátký záchvěv bolesti, který by přišel, když by se křídla formovala. I závan větru, jak by jimi máchla a pročísla vzduch. Vnímala i jemný dotek vánku na pírkách, která pokrývala křídla, a náhlou změnu perspektivy, když by se na svět najednou mohla dívat z výšky.

Pak do ní ramenem vrazil kolemjdoucí a Cara prudce otevřela oči. Vrátila se do reality. Neměla žádná křídla. Nebyla ani ve lví podobě. Což bylo dobře, protože stála na velmi veřejném místě všem na očích. Všichni měňavci věděli, že nesmějí odhalit skrytou zvířecí stránku. Lidé o nich neměli ani tušení, a bude nejlepší, když to tak i zůstane.

Představ si, že bychom mohly létat, zahučela lvice v ní, stále zaujatá těmi mohutnými křídly.

Bylo až příliš snadné si to představit, protože o létání snila často. A od té doby, co se přestěhovala do Benátek, dokonce ještě víc.

Úsměv Caře pomalu mizel ze rtů, když si vzpomněla na posměšky, kterým musela čelit jako dítě.

Jednou budu taky létat, oznámila svým sourozencům rozhodně.

Ti se ušklíbli. Jasně. Létající lev. Už se nemůžu dočkat!

Celá rudá utekla a pak propukla v pláč.

Teď, stejně jako tehdy, se přinutila držet bradu zpříma. Schopnost měnit se do lví podoby byla přece dost výjimečná sama o sobě a měla by za ni být vděčná. Tak proč si přát víc?

Ale nějak si nemohla pomoct. Nejen si přála nebo snila, ale bolestně z hloubi duše po tom toužila. Kéž by se ty sny mohly nějak splnit a dát jí křídla, stejně jako soše před ní.

Přinutila se k drobnému úsměvu. Vypadala by přesně jako ta socha – jen bez hřívy. Koneckonců Cara byla lvice, ne lev. Navíc její kudrnaté vlasy byly už tak dost náročné na úpravu, takže se bez hřívy obešla.

A bez dalšího vybavení, zachichotala se lvice.

Odolala nutkání zkontrolovat, jak anatomicky přesně je lev vymodelovaný.

V tu chvíli se naproti přes vodu na věži baziliky San Giorgio Maggiore, stojící na stejnojmenném ostrůvku, rozezněly zvony, které odbíjely celou.

Cara zkontrolovala hodinky a zaklela. To už bylo šest večer?

Pak si všimla dalšího páru v křiklavých kostýmech, zasténala a vzpomněla si na své plány na večer.

Nejsou to zrovna naše plány, zabručela lvice.

Cara se vydala na cestu a musela se nutit, aby se neloudala. Večírky nebyly její parketa. Proč jenom souhlasila, že se dnes večer zúčastní maškarního plesu?

Protože člověk žije jenom jednou, prohlásila Cařina bytná Grazia. A nežiješ, dokud aspoň jednou nezažiješ karneval v Benátkách – pořádně, jak se patří. Moje kamarádka dnes večer pořádá ples v Palazzo Marsetti. Pak se Grazia široce usmála. Neboj se. Seženu ti kostým.

Cara se ohlédla na sochu lva a povzdechla si. Raději by byla po kolena v bahnitých vodách laguny a věnovala se práci, kterou milovala. Byla to důležitá činnost při obnově křehkých ekosystémů. Večírky prostě nebyly Cařina parketa.

Přesto měla Grazia pravdu. Život je krátký a ona musí ten svůj žít naplno. I když ples v Benátkách nebyl zrovna vysoko na jejím seznamu věcí, které chce zažít, nemohla říct, že by měla na večer lepší plány.

Rázně zadupala holínkami o dlažbu a narovnala se v ramenou. Už bylo dost přemítání o šelmách, legendách a křídlech. Neměla moc času a musela se připravit na ples. A kdoví? Možná jí Grazia sehnala nějaký kostým s křídly.

S úsměvem se vydala na cestu. Minimálně v to mohla doufat.

Kapitola druhá

Tony procházel benátskými ulicemi a snažil se sám sebe přesvědčit, že tohle byl dobrý nápad. Ale jakmile zahnul za roh na náměstí svatého Marka, zpomalil. Všichni ti lidi… Všechny ty roky, které strávil pryč…

„Tak už pojď,“ bratranec Rocco ho zezadu popostrčil, „kdy se ti naskytne lepší příležitost?“

Tony se rozhlížel kolem sebe, a ještě pořád všechno vstřebával. V Benátkách se narodil a vyrostl. Bylo to jediné místo, které kdy nazýval domovem, a to bude platit navždycky.

Ale jako člověk obviněný z vraždy, kterou nespáchal, nemohl riskovat tím, že by do svého domovského města znovu vkročil.

Kdesi v dálce se rozezněly zvony baziliky San Giorgio Maggiore oznamující celou hodinu.

Zkontroloval hodinky a ani se tolik nezajímal, že bylo devět večer, spíš přemítal o tom, jestli je jeho plán rozumný.

„Neboj se,“ chlácholil ho Rocco, „nikdo tě nepozná. Ne, když budeš mít tu masku.“

Tony se rozhlédl a poupravil si karnevalovou škrabošku, která mu zakrývala celý obličej. Byla černá s bronzovými prvky a pasivním výrazem. Přál si, aby se dokázal přesně tak cítit, ale nešlo to.

Celé roky snil, že se vrátí do Benátek. Ale teď, když byl jen pár kroků od třpytivého průčelí baziliky svatého Marka, si slavné památky sotva všiml. Náměstí bylo plné lidí. Co když ho někdo z nich pozná?

Na druhou stranu, spousta lidí na sobě měla masky a kostýmy – většina z nich byla mnohem působivější než jeho. Proč by mu kdokoli věnoval pozornost, když mohli zírat na okázale vyšňořené carnevalisti? Rocco měl pravdu. Byl ideální čas, aby se vplížil do Benátek, dosyta si užil město, které miloval, a pak se zase vyplížil pryč.

Není správné, že se musíme plížit! zavrčel vnitřní lev.

Hned nato se vrátila ta dávná bolest. Už ho nebavilo skrývat svou identitu, a taky už nechtěl znovu odejít. Benátky pro něj představovaly domov navzdory všem problémům, které město mělo, a Tonyho povinností bylo tohle místo střežit. Aspoň tomu tak bylo, než se všechno pokazilo…

Nervózně si pohrával s maskou. „Možná to není nejlepší nápad.“

„To rozhodně není. Ale co, žij přece trochu!“ zasmál se Rocco.

V mnoha ohledech byl Rocco stejný jako před deseti lety Tony. Bylo mu dvacet, byl chytrý, plný naděje a nepřemožitelný… nebo tomu aspoň věřil, protože osud byl na jeho straně.

Tony už byl moudřejší. V životě se toho může hodně pokazit.

„Palác už není daleko.“ Rocco ho nasměroval dopředu. „Věř mi. Bude to v pohodě.“

Tony si tím nebyl tak jistý, ale nevysvětlitelný pocit, že to má celé nějaký hlubší smysl, ho poháněl kupředu.

Musíme to dotáhnout do konce, zavrčel vnitřní lev. Musíme tam dneska večer být.

Jeho zvířecí stránka na tom trvala už několik dní, možná dokonce týdnů. Začalo to jako nejasná touha po krásách, vůních a chutích domova. Klikaté kanály, slaný vzduch, čerstvé mořské plody a dobré víno… Postupně se nejasná přání proměnila ve výjevy – nejen z minulosti, ale i z budoucnosti. Něčeho strašného, co se stane, pokud tam nebude, aby tomu zabránil. Tyhle myšlenky se stávaly pořád konkrétnějšími, až podlehl nutkání a do Benátek se tajně vypravil. Ne v nějakou náhodnou dobu, ale přesně toho večera a na konkrétní adresu.

Musíme tam být, naléhal lev.

Tony se zamračil. Přesně tohle ta šelma říkala před deseti lety a dopadlo to katastrofálně.

Nezměnil bych to, ani kdybych mohl, zavrčel lev, ty snad ano?

Tony si povzdechl. Ne, nezměnil. Zachránil tři nevinné životy, takže to všechno mělo smysl podniknout. Kéž by se to obešlo bez bolestné osobní oběti…

Přesto nesnášel pocit, že je loutkou osudu – nebo hlasu, který mu občas prolétl myslí. Hlubokého, zemitého hlasu, který vrčel: Ty, bojovníku, jsi ještě nesplnil vše, co od tebe požaduji.

Bude mít od krutých her osudu někdy pokoj?

„Ještě kousek…“ Rocco ho vedl přes náměstí a pod oblouky muzea Correr. Párkrát zahnuli a ocitli se před zářivě osvětleným průčelím Marsettiho paláce.

„Rocco, tak ráda tě vidím,“ rozplývala se žena u dveří a mávnutím poslala muže z ochranky stranou.

Rocco s úsměvem vyběhl po schodech. „Je mi potěšením. Dovol, abych ti představil Valentina. Je to kamarád známého z jiného města.“

Tony si odkašlal do dlaně a zároveň zavrčel do bratrancovy mysli. Valentino? Myslel jsem, že jsme se dohodli na Alfredovi.

Rocco pokrčil rameny. To je fuk.

Tony zaskřípal zuby. Bratranec zjevně nechápal, jak důležitá je při práci v utajení konzistentní, a hlavně nenápadná identita.

„Valentino…“ Žena pomalu sklouzla očima po Tonyho těle a pak se zlehka dotkla svých rtů. „Piacere.“ Těší mě. Hlas jí klesl do smyslného předení. „Užijte si ples.“

Tonymu se rozbušilo srdce, když vstoupil dovnitř. Bože, vážně se to dělo. Opravdu byl zpátky mezi měňavci, které znal.

Hned se před ním objevil tucet známých tváří – dokonce bezpečně poznal i některé z těch, které byly skryté pod maskami, protože je velice dobře znal. Byl tam Agosto Soranno, Franco Tucci a několik dalších, se kterými se Tony v dětství přátelil. Vypadali samozřejmě starší, ale pořád stejně bezstarostní jako kluci, kterými kdysi bývali. Na druhou stranu, každý civilista dnes působil bezstarostně. To s člověkem udělá deset let služby v elitní vojenské armádě.

Tony se podíval pozorněji. Byla snad ta žena zavěšená na Agostově paži Claudia Perrelliová? Vlastně to ani takové překvapení nebylo, vždycky uměla flirtovat. Všiml si i Giulie Cervelliové, která se blýskala svým proslulým úsměvem.

Byli tam i starší lidé, na které si pamatoval. Někteří jako by nezestárli ani o den, zatímco jiní vypadali až nápadně staře. A to byla jen hrstka těch, které Tony poznal na první pohled.

Jiné si vybavoval, ale nedokázal si vzpomenout na jejich jména, a další si pamatoval jen mlhavě. Samozřejmě spoustu hostů vůbec neznal. Benátské nouveau riche, od evropských boháčů přes členy americké společenské smetánky až po bohaté francouzské cestovatele, soudě podle směsice přízvuků kolem.

Většinu hostů představovali obyčejní lidé, ale našli se mezi nimi i měňavci. Mnohé bylo snadné identifikovat, jiné už trošku složitější kvůli všem těm parfémům, které se vznášely a mísily ve vzduchu. Například ta žena v kostýmu jednorožce s kňouravým smíchem. Byla člověk, nebo měňavec? A co ten chlapík středního věku s hákovitým nosem a korálkovýma očima? Orlí měňavec, nebo jen obyčejný člověk?

„Vidíš, nic na tom není,“ utrousil Rocco koutkem úst.

Zatím, zamumlal málem Tony.

Zatímco Rocco zamířil přímo k hloučku mladíků, Tony se přikradl ke zdi a zkoumal scénu odtamtud. Jednu po druhé si prohlédl všechny tváře a rozdělil si taneční sál na kvadranty tak, jak ho to v Cizinecké legii učili, aby co nejefektivněji našel odstřelovače nebo povstalce opásané výbušninami.

Tohle je karneval, ne válečná zóna. Zakroužil rameny a snažil se uvolnit.

Přesto ho ten svíravý pocit nepřestal pronásledovat. Vnitřní radar však v tanečním sále nic neodhalil, a tak se postupně zaměřil na salonky přiléhající k hlavnímu sálu. Každý z nich byl přeplněný desítkami hostů a směsicí nejrůznějších pachů. Tím se prolínala sladká vůně blikajících svíček a omračující mix parfémů. V saloncích s výhledem na Velký kanál to ještě doplňoval pach slané vody.

Udělal další krok, ale nerozhlédl se a do někoho vrazil.

Rychle si narovnal masku a potlačil zaklení. Ale když se jeho oči setkaly s pohledem té druhé osoby…

Ztuhl a ona taky.

Měla oči modré jako moře s jemným nádechem zelené a prakticky na stejné úrovni jako Tony. Tak vysoká byla. Jako hráčka basketbalu. Statná, ale zároveň vysportovaná, měla širší ramena a vyrýsované paže. Nebyla typ křehké dívky, kterou muž bez námahy popadne do náruče a přenese o svatební noci přes práh. Spíš to byla holka, se kterou by se člověk mohl vydat do divočiny, protože by měl jistotu, že se na ni může bez obav spolehnout a svěřit jí i svůj život.

Srdce se Tonymu rozbušilo silněji a vnitřní lev mrskl ocasem.

„Chiedo scusa,“ zašeptala a vypadala stejně omámeně jako on.

Pohnul rty, ale chvíli trvalo, než se mu podařilo omluvu oplatit. Když to konečně zvládl, vlastní hlas mu připadal, jako by se ozýval z velké dálky, stejně jako zvuky večírku. Obklopila ho ženina svěží zemitá vůně. Smyslně se kolem Tonyho ovíjela, až se mu rozpálily tváře.

Lví měňavka, zahučel Tonyho lev. Přesně jako já.

„Nedávala jsem pozor,“ zamumlala italsky.

„Byla to moje chyba,“ zašeptal. Aspoň měl pocit, že to vyslovil. Ale bylo těžké se soustředit, když se v něm třepotali všichni ti motýli.

Byla fascinující v každém ohledu, od lehkého náznaku přízvuku až po pramínky kudrnatých rudohnědých vlasů, které jí vyklouzly z drdolu. Karnevalová maska jí zakrývala jen oči a připomínala mu ženskou verzi Zorra. Vyzařovala z ní stejná kurážná energie a měla pronikavé oči. Zlatohnědé šaty, o odstín světlejší než vlasy, působily ve srovnání s róbami ostatních hostů skromně, téměř nezajímavě. Žádný hluboký výstřih, žádné flitry ani krajky. Jen náznak sportovní postavy a doutnající energie ženy, která je neustále v pohybu.

Pulz mu přeskočil několik úderů a naděje, která se v něm rozlévala, ho přiměla představovat si, jak by mohly vypadat následující okamžiky. Usmál by se a představil – použil by své pravé jméno, protože muž přece nelže ženě, která mu dokáže rozechvět duši. Dali by se do řeči. Smáli se. Možná by si i zatančili. Kdoví, kam by to mohlo vést?

Když si neznámá zastrčila za ucho uvolněný pramínek vlasů a pak spustila ruku, byl si jistý, že ji k němu natáhne a představí se.

Ahoj, já jsem Zorra, fantazíroval, jak říká.

Já jsem Tony, odpověděl by. Moc mě těší.

Bylo by to víc než potěšení. Bylo by to fantastické. Úžasné. Možná by mu to změnilo život.

Vtom kolem prošla obsluha a nabízela nápoje. Kouzlo bylo rázem přerušeno, jako když praskne mýdlová bublina.

„Ne, děkuji,“ zamumlala.

Ta slova byla mířena na obsluhu, ale Tony si je z nějakého důvodu vztáhl na sebe. Současně začal opět vnímat okolí, což mu připomnělo, kde právě je. A co hůř, kdo je.

Obviněný ze zločinu. Hledaný muž. Člověk, který tady vůbec neměl co dělat.

„Kdo je to?“ zašeptal jako na zavolanou jeden muž opodál ke svému společníkovi.

Tony trhl hlavou a srdce mu prudce tlouklo. Všimli si ho?

Pak pomalu vydechl, protože muži se dívali na hosty shromážděné na terase u kanálu, ne na něj.

Ohlédl se na tu ženu – Zorru, ale ta už zmizela v davu.

Tak ji najdi. Jdi za ní. Nepropásni svou šanci, nabádal ho hlas v mysli.

Zamračil se a natáhl krk. Jakou šanci?

Osudovou, ozvalo se mu v hlavě slabé pousmání. Nebo šlo jen o výplod fantazie, kvůli všem těm rozličným zvukům a hluku slavícího davu?

Kapitola třetí

Tony trochu zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval, a pokračoval dál chodbou, i když se vnitřní lev vzpíral každému kroku.

Vrať se. Najdi ji. Promluv s ní.

Jistě. A rovnou by si přitom mohl sundat masku a dokázat, jaký je blázen, že tady vůbec je.

Lev mrskl ocasem. Ale tohle je naše šance!

Jistě. Šance odhalit, že je tady v utajení.

Ne. Šance představit se, trval na svém lev. Dát se s ní do řeči. Rozesmát ji. Možná si i zatančit.

Zasáhla ho touha. To by se mu nesmírně líbilo, ale on tu nebyl proto, aby si povídal, smál se nebo tančil. Byl tu, aby zjistil, co se chystá, protože ten pocit blížící se zkázy stále visel ve vzduchu.

Raději se tedy otočil a nechal tu fascinující ženu za zády. Vnitřní lev ho po vteřině přiměl obrátit se zpátky, ale už mu zmizela z dohledu. A stejně mu výhled blokovali dva muži, kteří se soustředili na hosty postávající ve venkovní části.

„Ta žena v hedvábných šatech je Julienne de Marbotová. To jste nevěděl? Francouzská hraběnka.“ Jeden z mužů ukázal prstem.

Tony to gesto sledoval. Kolem ženy usazené ve vznešené póze se shlukla skupinka lidí. Zahlédl kousek černých šatů s červenými prvky a sladěný vějíř, kterým rázně mávala, spíš pro parádu než kvůli ovívání. Na prstu se jí přitom třpytil nádherný diamant.

Ano, vypadala jako hraběnka. Ve Francii sice už moc šlechty nezbylo, ale v dnešní době to bylo těžké poznat. Bylo v módě patřit ke šlechtě – dokonce i v zemi, která se pyšní tím, že před dvěma sty lety aristokracii svrhla.

„Julienne de Marbotová?“ Druhý muž vypadal ohromeně. „Nová majitelka Beluzziho paláce?“

Tonyho obočí poskočilo vzhůru. Beluzziho palác byl jednou z nejhonosnějších rezidencí na Velkém kanálu. Že by se další z benátských skvostů dostal do cizích rukou?

„Myslel jsem, že si ho vyhlédl ten francouzský miliardář. Přeplatila ho?“ zeptal se druhý muž.

„Podle toho, co jsem slyšel, použila trochu jiné přesvědčovací schopnosti.“

Mužův tón nenechával nikoho na pochybách, co tím myslí. Hraběnka hosty plesu přímo okouzlovala, soudě podle toho, jak se její obdivovatelé rozplývali nad každým gestem. Stačilo, aby v líném náznaku pohnula rukou, a tři muži jí spěchali pro pití.

Tím se na chvilku odkryl výhled na hraběnku a Tony spatřil jemnou tvář. Tedy aspoň její spodní polovinu, kterou nezakrývala maska. Měla elegantní rysy a plné, výrazné rty.

První muž si povzdechl: „Je krásná.“

„Sebevědomá,“ dodal druhý, stejně ohromený.

Krutá, proletělo Tonymu hlavou. Měla oči zmije, která vyčkává, aby mohla zaútočit. Stačilo mu sledovat, jak jimi přejíždí dav, a hned v něm vzrostlo napětí.

Měňavka, zavrčel lev.

Dračice, hádal. Poznal to jen podle intenzity pohledu. Neprozradil ji pach, ten skrývala drahým parfémem, stejně jako Tony ten svůj utopil v kolínské. Ale to bylo proto, že on měl co skrývat.

To ona taky, zavrčel lev.

Zamračil se. Proč v tom případě dávala tak okatě na odiv svou postavu, vzhled a bohatství?

Když se dav kolem ní znovu uzavřel, Tony si prohlížel ty nejnápadnější měňavce mezi nimi. Copak si z toho nic nedělali?

Zřejmě ne. Ale to byly Benátky – město zvyklé zakrývat špinavá tajemství oslnivou fasádou.

Přešel k dalším dveřím, přičemž ještě pořád pozorně zkoumal hraběnku a její doprovod. Všechno na ní sice dráždilo Tonyho cítění pro pracující třídu, ale ta předtucha, která ho do Benátek přitahovala, nijak nezesilovala. Šel proto dál a říkal si, že dokončí obhlídku plesu a pak hraběnku znovu zkontroluje.

Chceš říct, že zkontroluješ Zorru, opravil ho lev.

Tony šelmu ignoroval a pokračoval dál chodbou.

Dobrý plán, usoudil lev. Jakmile si budeme jistí, že je tohle místo bezpečné, můžeme Zorru znovu najít.

Tony se přinutil nezastavovat, ale nedokázal setřást pocit, že ho osud volá zpátky. Každý krok, který udělal, mu připadal, jako by se namáhavě brodil proti silnému proudu, který ho hodlal strhnout zpět. Ale kam? K té okouzlující lvici, nebo k oné dračí zmiji na venkovní terase?

Pokračoval dál a prohlédl si několik dalších místností. V každé z nich bylo plno hostů, kteří popíjeli a porovnávali si kostýmy. Většina z nich byla hlučná a společenská, ale nikdo nepůsobil nijak podezřele.

Před dalším salonkem se zastavil. Byla to místnost plná hudebních nástrojů, které se tísnily na stěnách a policích. Nikdo z přítomných jim však nevěnoval pozornost. Soustředili se výhradně na mladou ženu uprostřed místnosti. Byla to ještě dívka, nemohlo jí být víc než osmnáct nebo devatenáct let. Její způsoby a šperky vypovídaly o skutečnosti, že nepatří k novodobým zbohatlíkům, ale že je dědičkou nějakého movitého starobylého rodu. Dokonce i vlasy měla upravené do tvaru připomínajícího korunu. Nejistě se usmívala a usilovně se snažila být zdvořilá. Přesto se zdálo, že ji víc zajímá nádherný skleněný lustr a umělecká díla na stěnách než lidi kolem ní.

Pietro, Luigi, zašeptal Tonyho lev, když poznal dva statné muže stojící ne zrovna nenápadně po jedné straně. Bodyguardi. Nebyli však zrovna svědomití, očima neustále těkali ke dvojici silně nalíčených žen, které vtančily do místnosti.

Kdysi dávno Tony s těmi dvěma proháněl po benátských náměstích fotbalový míč. Teď měli Pietro a Luigi slušnou práci jako osobní ochranka a on byl štvancem.

Povzdechl si a znovu posunul masku na obličeji. Taková už byla realita, nedalo se nic dělat. Aspoň se ještě jednou podíval do Benátek.

Naposledy? zeptal se žalostně lev.

Tony se snažil tu myšlenku zahnat. Místo toho se na dívku uprostřed místnosti zadíval z jiného úhlu a prohlížel si ji. Kdo to vlastně je? Proč má bodyguardy? A proč vypadá tak osaměle? Tak… tak…

Povědomě, zabručel lev a zavětřil.

Jenže tady mu připadal nějak povědomý téměř každý. Nejspíš se Tonyho mysl snažila vytvářet souvislosti a logicky propojit všechny vzpomínky, které v něm vyvolal návrat domů.

Domov, povzdechl si lev.

A v tu chvíli mu hlavou prolétl obraz oné ženy, do které předtím vrazil.

Zorra. Lev se tiše uchechtl.

Nechal se tak pohltit prožitým okamžikem, že sotva zaregistroval, když se o něj někdo při procházení otřel. Pak se to ale stalo znovu a vnitřní lev zavrčel, čímž ho vytrhl ze zamyšlení.

Napjal se a náhle zpozorněl. Každý host plesu vesele přecházel mezi místnostmi, aby všechny viděl a byl viděn. Každý kromě něj – a těch dvou chlapů, kteří právě prošli kolem. Kráčeli tiše a uvážlivě, otáčeli hlavami a kontrolovali každou místnost. Měli podobně minimalistické kostýmy jako on a jejich pach…

Vlci, zavrčel lev.

Na zátylku se mu zježily chlupy. S vlky obecně problém neměl, ale z těch dvou doslova vyzařovalo, že se blíží nějaké potíže.

Oba měňavci se zastavili a pak se otočili. Tony ustoupil z dohledu do hudební místnosti.

„Prosecco, pane?“ nabídl číšník.

Tony si vzal skleničku a ustoupil do rohu, kde mu vysoký ozdobný hedvábný paraván poskytoval trochu krytí. Odtud sledoval, jak dva vlčí měňavci vstoupili do salonku, rozdělili se a soustředili se na hloučkem obklopené děvče. Byla přímo ukázkou naivity a nevinnosti. Co po ní ti dva chtěli? A proč, sakra, Pietro a Luigi reagovali tak pomalu?

Nejspíš proto, že se k nim přitočily dvě pohledné krásky a zapojily své ženské půvaby.

Tony málem zavolal do mysli dávných přátel, jako to umí většina měňavců. Ale kdyby to udělal, poznali by ho a rozpoutalo by se peklo.

Jenže Tony měl neodbytný pocit, že se peklo brzy rozpoutá tak jako tak. Ti dva měli něco za lubem – a jejich terčem byla ta mladá dívka.

Zvenčí se ozval hraběnčin pronikavý smích a vlci si vyměnili úsečná přikývnutí. Byl to nějaký signál, nebo pouhá náhoda? Tony napjal všechny svaly v těle, připravený v případě potřeby zasáhnout.

Pak si ale dívka všimla, že někdo prochází kolem dveří. „Caro?“ zvýšila hlas a radostně vypískla. „Caro!“

Dva muži, kteří se k dívce blížili, se stáhli a všichni v místnosti zpozorněli. Dokonce i Pietro a Luigi. Díkybohu.

„Fiorino?!“ zvolala jiná žena a spěchala do pokoje. Byla to ona! Zorra. Žena, která ho předtím tak uchvátila.

Cara, zamručel lev. Jmenuje se Cara.

Krev se mu rozproudila a duše rozechvěla.

Obě ženy se vzápětí radostně objaly.

„Co tady děláš?“

„Co tady děláš ty?“

Obě odtud co nejdřív zmizte! chtěl je vybídnout Tony. Zdálo se, že se podezřelí muži opět přibližují…

„Netušila jsem, že jsi v Benátkách. Jak dlouho tu jsi?“ zeptala se starší z obou žen. Zorra… ehm, Cara… byla zhruba stejně stará jako on, zatímco Fiorina mohla být tak o deset let mladší.

„Teprve asi týden. Panebože! Moje matka bude mít takovou radost, až tě uvidí.“

Chvíli jejich konverzace pokračovala v tomhle duchu, hlasy jim stoupaly a klesaly v záplavě rychlých slabik. Obě mluvily místním dialektem, ale Cařina italština, ačkoli se blížila dokonalosti, přece jen prozrazovala náznak cizího přízvuku.

Tony si do Pietrovy a Luigiho mysli aspoň odkašlal ve snaze upoutat jejich pozornost. Ale nic nezabíralo. Ženy, které s nimi flirtovaly, působily jako profesionálky, a Tony měl podezření, že jimi vážně jsou.

Pak se z vedlejší místnosti ozvaly výkřiky a všichni ztuhli. Dokonce i Pietro a Luigi zpozorněli. Vyměnili si znepokojené pohledy a Luigi zůstal v místnosti, zatímco Pietro vyšel ven, aby to prověřil.

Ne! chtěl vykřiknout Tony. Situace nesla všechny známky léčky. Jeho podezření se potvrdilo, když žena, která flirtovala s Pietrem, zamířila k Luigimu a připojila se ke své kolegyni. Postavila se tak, že Luigimu zablokovala cestu k Fiorině, kdyby jí chtěl vyrazit na pomoc.

Zatraceně. S každou další vteřinou si byl Tony jistější, že děvče bude pomoc skutečně potřebovat.

„Pomoc!“ zakřičel někdo.

Většina hostů se vyhrnula ze salonku, aby se podívala, co se děje. Luigi kolem nich proběhl a zmizel z dohledu. Právě v tu chvíli se venku ozvalo tiché hučení lodního motoru. Neustále se přibližovalo. Pak člun ubral plyn a proplul kolem okna.

Ne, zastavil a čeká s nastartovaným motorem hned za oknem, upozornil vnitřní lev.

Poznal to podle toho, jak vlny tiše pleskaly o vnější zeď. Ale zdálo se, že si toho nikdo nevšiml, kromě těch dvou vlčích měňavců, kteří působili jako žoldáci. Nenápadně kývli na třetího muže u dveří. Jakmile Zorra vzhlédla a všimla si jich, napjala se.

Chytrá ženská, pomyslel si Tony. Nemohl si pomoct. Umí rozpoznat potíže.

Důležitější však bylo, že začala jednat a vedla Fiorinu ke klavíru, který stál ve vzdáleném rohu.

„Jé, zahrajeme si?“ zeptala se Fiorina a vůbec si neuvědomovala blížící se nebezpečí.

Tony propnul prsty a byl připravený vystrčit drápy. Jenže ukázat svou měňavčí stránku bylo naprosté tabu. Zatraceně!

Luigi! zakřičel do bodyguardovy mysli.

Ten však byl někde venku a Tony se nemohl se starým kamarádem spojit.

Prokrista, Luigi! zkusil to znovu.

„Oheň! Hoří!“ zakřičel někdo.

Přesně v tu chvíli začali všichni v budově panikařit a utíkat ke dveřím. Všichni, kromě tří chlapů, kteří si to namířili ke Caře a Fiorině. Tony se rozhlédl kolem a hledal pomoc. Kdyby se bodyguardi rychle vrátili, nemusel by se do toho plést. Mohli by se s útočníky vypořádat, zatímco on by se potichu vytratil. Nikdo by nepřišel k úhoně a on by zůstal na svobodě.

Pietro a Luigi však nebyli nikde v dohledu. Pokud Tony okamžitě nezakročí, tak jim nikdo nepomůže.

Bylo to stejné, jako oné příšerné noci před deseti lety, kdy se všechno pokazilo. A podobně jako tehdy, i teď musel čelit trpké volbě. Byl připravený vyměnit vlastní svobodu za záchranu cizího člověka?

Kapitola čtvrtá

Cara byla v jednu chvíli plná radosti a pocitu nových možností. A nejen z náhodného setkání s Fiorinou, i když to bylo moc milé.

Ne… ještě pořád ji mravenčilo celé tělo ze setkání s mužem na chodbě. Tím urostlým, s širokými rameny, tmavými vlasy a záhadnýma očima.

„Ale…“ zamumlala Fiorina.