Anna Lowe, Strážce Skotska

série Ohnivé panny – 6

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Fire Maidens – Scotland

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Kimberly Killion

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2020 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-17-1

Print: ISBN 978-80-53012-18-8

Anotace

Vášeň, naděje a zakázaná touha…

Holly Jenningsová další cestu do Skotska vůbec neměla v plánu. A už vůbec nezamýšlela vzpomínat na minulost a trávit čas se žhavým Skotem, který jí kdysi zlomil srdce. Jenže nikdy nebyla zrovna plánovací typ. Téhle holce z venkova jde mnohem lépe improvizace a rozhodování na poslední chvíli. To se jí bude hodit, protože poslední přání nemusí být to jediné, co po ní milovaný mentor v závěti žádal. Než se Holly naděje, míří na záhadnou výpravu na odlehlý ostrov a rovnou vstříc nebezpečí.

Dračí měňavec Lachlan McKenney má rád, když je jeho život logický a uspořádaný… ne obrácený vzhůru nohama kvůli impulzivní krásce, na kterou se už léta marně snaží zapomenout. Zvlášť teď, když má plné ruce práce s hlídáním nelítostného nepřítele, který plánuje útěk z ostrovního vězení.

Holly však v Lachlanovi probouzí všechny emoce, které byl naučen potlačovat – vášeň, naději a zakázanou touhu. Zdá se, že osudu nelze uniknout, stejně jako se není možné vyhnout povinnostem. Navzdory nepřízni osudu musí Lachlan zajistit Holly bezpečí na výpravě, jejímž cílem je splnit poslední přání ctihodného starého draka. Zároveň musí odolat pokušení, protože kdyby se nechal rozptýlit, mohlo by to Holly stát život… a smrtelně nebezpečný nepřítel by mohl uprchnout na svobodu.

Strážce
Skotska

Ohnivé panny

díl 6

podle

Anna Lowe

SCOTLAND

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Kapitola první

Než začneme.

Vědli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Lachlan už podesáté během několika minut přešel k oknu a shlédl dolů. O tři patra níž se po dlážděné ulici Královská míle, vedoucí od Edinburského hradu k zámku Holyrood, hemžili chodci. V dálce se proti obloze rýsoval drsný vrchol Artušova sedla a po nebi se proháněly těžké tmavé mraky. Počasí vcelku vystihovalo náladu téhle vážné chvíle – čtení kmotrovy závěti.

„Tak s tím trochu pohni a už tu zatracenou věc přečti,“ sykla Natasha tiše a podrážděně zírala na advokáta.

Lachlan se zamračil. Natasha se možná nemohla dočkat, až shrábne část kmotrova dědictví, ale Lachlanovi to bylo jedno. Dědictví ho nezajímalo, ale Trevor mu opravdu chyběl.

Tak proč byl tak napjatý? Neměl tušení. Edinburgh měl jako na dlani a kam až oko dohlédlo, všechno zdobily letní květiny. V porovnání s některými válkou zničenými městy, která viděl během svého působení v armádě, to byl dokonale mírumilovný a klidný výjev. Vůdce nelítostného dračího klanu Enzo Lombardi, kterého měl za úkol hlídat, byl bezpečně uvězněn na odlehlém ostrově a dohlíželi na něj ti nejlepší muži, které Skotsko má. A i když ho Trevorova smrt hluboce zarmoutila, starý respektovaný drak prožil dlouhý a naplněný život.

Přes to všechno byl Lachlanův vnitřní drak neklidný, jako by vycítil, že se blíží potíže.

Potíže ne, zahučel drak. Něco jiného.

Lachlan se zatvářil otráveně. Nemůžeš být konkrétnější?

Snažím se. Drak znovu zavětřil.

Do místnosti vstoupila asistentka a kontrolovala přítomné podle seznamu. Lachlan sledoval, jak vždycky ťukne perem o papír, zvedne oči a rozhlédne se. Následovalo zamračení, odškrtnutí jména a pak přešla k dalšímu. A tak pořád dál. V jednu chvíli ulpěla pohledem na něm, odškrtla si ho a pokračovala. Nakonec celý seznam pročetla odspodu nahoru. Zarazila se, pohlédla na advokáta a zavrtěla hlavou.

Zřejmě někdo chyběl. Někdo, kdo nebyl úplně nahoře na seznamu, ale pořád dostatečně důležitý na to, aby jeho jméno figurovalo v horní části. Svraštil čelo. Kdo ze seznamu skotských měňavců, kteří se shromáždili k přečtení Trevorovy závěti, chyběl? Byla přítomna většina Strážců, což bylo uskupení pověřené udržováním míru ve skotském světě měňavců. Lachlan viděl i většinu Trevorových nejbližších přátel. Tak na koho čekali?

Colin McDougal, jeden z čelních skotských draků, přistoupil k Lachlanovi a položil mu ruku na rameno. „Je čas rozloučit se se starým dobrým Trevorem.“ Povzdechl si: „Byl by na tebe pyšný, chlapče.“

Lachlan se podíval z okna a zadoufal, že se mu podařilo udělat dost, aby to byla pravda.

„Byl by rád, že ses po té době, co jsi byl pryč, usadil ve Skotsku.“ Colin se k němu naklonil a ztišil hlas: „Ještě větší radost by měl, kdyby sis vybral družku. O kandidátky není nouze.“ Dračí měňavec mávl sklenkou whisky směrem k ženám v místnosti, z nichž nejblíže seděla Natasha. Vysoká, sebevědomá, s věčně našpulenými rty, postavou ve tvaru přesýpacích hodin a hedvábně černými vlasy. Natasha uměla mužům zamotat hlavu. A zlomit jim srdce!

Nemám zájem, zamumlal Lachlanův drak. Nikdy jsem neměl a nikdy mít nebudu.

Potom Colin ukázal hlavou ke křehce vyhlížející zrzce, která si otírala smaragdové oči kapesníčkem. Kandidátkou číslo dvě byla Penelope, členka nejznámějšího edinburského klanu jednorožců.

„Jen si pomysli, jaký pár byste tvořili,“ šeptl Colin.

Lachlanovi se sevřel žaludek. Penelope měl moc rád, ale vůbec ne takhle. Vyrůstali jako blízcí přátelé, takže ji považoval prakticky za sestřenici. Cokoli jiného, než čistě platonický vztah, by bylo naprosto špatně.

„To rozhodně ne,“ vmísil se do hovoru nevrlý stařík Angus MacGregor. „Musíme zachovat čistotu jednorožčí krve a udržet rovnováhu sil mezi našimi druhy.“

Nikdo mu nevěnoval pozornost. Angus o rovnováze sil mluvil v jednom kuse. A ještě častěji o naklonění oné rovnováhy ve prospěch jednorožců.

Colin si Anguse nevšímal a uchechtl se: „Radím ti, jednej teď, dokud jsi ještě v nejlepších letech. Proč čekat?“

Lachlan sevřel rty. Od chvíle, kdy se vrátil domů z armády, ho přátelé a rodina otravovali, aby si vybral družku. Někdy už málem zvažoval, že se podvolí, aby měl pokoj.

Ale vždyť žádnou z nich nemilujeme, protestoval pokaždé drak.

Pravda, ale kdo potřebuje lásku? Jeho rodiče měli domluvený sňatek a dařilo se jim dobře. A vůbec, otec měl pravdu, když říkal, že láska je pošetilost. Zbytečnost. Láska člověka zaslepí, takže snadno sklouzne k lehkomyslnosti a neuváženosti.

Láska je život, namítlo vnitřní zvíře, jako by snad ani nebyl drak, ale jednorožec se zasněnýma očima.

Lachlan sevřel pěsti. Láska byla pouhá emoce a on byl vychován k tomu, aby uvažoval racionálně a logicky.

Copak si nevzpomínáš, jak je láska krásná? pokoušel se mu to vysvětlit drak. Myslím tím opravdová láska. Ta osudová.

Jistěže si to pamatoval. Všechno to vzrušení, štěstí a pokušení. Dost na to, aby mu málem zničilo život. Bylo zatraceně dobře, že z toho vyvázl, dokud to ještě šlo.

Přesto se mu při vzpomínce na těch pár opojných dnů sevřel hrudník a zrychlil tep. Pamatoval si, kolik vzrušení dokázal přinést jediný polibek od ženy, kterou miloval. I jak se mu při samotném pomyšlení na ni vždycky rozbušilo srdce…

Vzpomínám si na bolestné loučení, zašeptal drak. Kolik sil stálo podstoupit tu oběť a nechat ji odejít.

Ještě že ho Colin právě v tu chvíli šťouchl do ramene: „Pamatuj na má slova, chlapče. Nechceš umřít s vědomím, že jsi poslední ze svého rodu. Vzpomeň si na Trevora. Měl všechno, kromě přímého dědice.“

Angus se při té vyhlídce netvářil dvakrát smutně. O jednoho draka mezi Strážci míň znamenalo jedno místo navíc pro jednorožce.

Natashe mezitím zajiskřilo v očích. Jako Trevorova praneteř přes tři kolena představovala nejbližší příbuznou, a tudíž logicky osobu, která by mohla zdědit obrovské jmění. Říkalo se, že v očekávání dědictví Trevorova majetku dokonce dala výpověď v práci. Ale starý drak byl ve svých posledních letech nestálý. Kdoví, komu se rozhodl odkázat rozsáhlý majetek?

Natasha zkontrolovala hodinky a zvolala: „Máme už deset minut zpoždění. Nemůžeme začít? Všichni jsou tady.“

„Všichni kromě Trevora.“ Penelope si jemně osušila slzami zmáčené tváře.

Fergus MacGregor, jeden ze starších skotských jednorožců, si povzdechl: „Všichni kromě Trevora a osoby, kterou pověřil, aby dopravila jeho popel domů do Skotska.“

Penelope stékal po tváři nový příval slz.

Advokát, další jednorožec… soudě podle osamoceného kolečka vlasů na jinak plešaté lebce, zavrtěl hlavou: „Nemůžeme začít, dokud nebude bezpečně doručen popel. Trevor si velice zakládal na tom, aby této události předsedal alespoň symbolickou formou.“

„Trevor si velice zakládal snad na všem,“ zamumlala otráveně Natasha.

Penelope se na tváři mihl hořkosladký úsměv: „To je jedna z věcí, které jsem na něm měla ráda.“

Lachlan se podíval na obě ženy. Jako potomci nejstarších skotských měňavčích klanů se on, Natasha a Penelope znali už celá léta. Natasha byla pořád stejně bouřlivá a sobecká dračice jako v dětství. Naopak Penelope byla stále tak líbezná a sentimentální. Na druhou stranu, jednorožci k takové povaze měli sklony – byli úzkostliví, emocionální a vysoce přecitlivělí.

„Zatímco budeme čekat, možná bychom si mohli přečíst báseň,“ navrhla Penelope, „náhodou jsem si pro tuto příležitost jednu připravila.“

Lachlan sebou trhl. To byla další věc typická pro jednorožce! Milovali poezii, obzvlášť takovou, kde se verše táhly donekonečna.

„Nemyslím si…“ začala protestovat Natasha.

Ale Fergus MacGregor pohodil hlavou v typickém projevu jednorožčí radosti a všem pokynul, aby se posadili. „Rozhodně.“

Lachlan se posadil a snažil se neošívat, zatímco drak pořád větřil, aby zachytil případné potíže.

Něco se chystalo, ale co?

Osud, zašeptal mu v mysli slabý hlas.

Penelope si odkašlala. „Začnu několika verši od Roberta Burnse.“ Rozložila list papíru, zhluboka se nadechla a začala: „Tady je hvozd a tady altán…“

Jednorožci nadšeně přikyvovali. Dračí měňavec Colin McDougal si nalil whisky, než se na chvíli posadil. Roger Birch-Thompson, vyslanec anglických lvích měňavců, si založil ruce na břiše a zavřel oči, aby si zdříml. Oba muži si zjevně našli způsob, jak se popasovat s jednorožčí oblibou poezie. Natasha mezitím zabubnovala dlouhými nalakovanými nehty o knoflíky přiléhavého pracovního kostýmku, který si pro tuto příležitost oblékla.

„Pod stínem břízy vesnický zvon ohlásil hodinu…“

Natasha pohnula rukou a gestem pobídla Penelope, aby pokračovala.

Penelope se po tvářích koulely slzy a svěsila hlavu: „Omlouvám se. Myslím, že už nedokážu pokračovat.“

Natasha vypadala potěšeně. Ale Fergus vstal a vzal si od Penelope list papíru. „Neboj se. Vystřídám tě.“

Natasha měla v očích vražedný pohled, když se Lachlan zvedl a odvedl Penelope na židli vedle svého místa.

„Je to tak smutné,“ zašeptala Penelope a otřela si oči.

Lachlan ji chlácholivě poplácal po paži. „Trevorovi bylo hodně přes sto let a prožil skvělý život.“

„Přesto je to smutné.“

Vzpomněl si na všechny vojáky a civilisty, které viděl umírat příliš mladé. Ale kdyby se o nich zmínil, Penelope by nejspíš začala kvílet. Raději proto vytáhl balíček kapesníků a jeden jí podal.

Přes slzy se usmála: „Přišel jsi připravený.“

Usmál se a ukázal dva záložní balíčky: „Znám tě až moc dobře.“

Fergus si nasadil brýle na čtení a navázal tam, kde Penelope skončila: „Tak volá skřivan v háji…“

Natashe začalo netrpělivostí poskakovat koleno.

Lachlan se zamračil, když zachytil nepatrné vibrace procházející prkny podlahy. Někdo běžel chodbou. Uši mu zacukaly a chřípí se rozšířilo v předtuše potíží.

Ale nebyl to těžký dupot vojáka, nýbrž lehký ženský poklus. Venku se ozvaly hlasy – žena naléhavě diskutující s recepční – a za okamžik se rozlétly dveře.

„Moc se omlouvám, že jdu pozdě,“ zvolala žena a spěchala dovnitř.

Lachlan se otočil spolu s ostatními, ale Balloch Smith, mohutný, zavalitý zástupce náhorního skotu, druhu měňavců specifického pro Skotsko, mu zastínil výhled. Lachlanovi se přesto rozbušilo srdce. Ne na poplach, spíš poznáním, přestože nedokázal zařadit ani hlas, ani svěží květinovou vůni, která se nesla místností, když mladá žena spěchala ke stolu advokáta.

Natáhl krk a přemýšlel, jestli ji zná. Penelope však upustila balíček kapesníků a Lachlan se pro něj sehnul. Když se narovnal, nově příchozí už spěchala kolem něj a prošla tak blízko, že mu loktem letmo zavadila o rameno.

Krev se mu v žilách prudce rozproudila. Proč? Snažil se potlačit pocit radosti a očekávání, který v něm dotek vyvolal. Kdo to byl?

Nejdřív viděl jen barevný vír, jako by kolem něj právě protančila cikánka. Měla pestrobarevné splývavé šaty a lehkou chůzi. Dlouhé vlasy sepnuté do ohonu jí poskakovaly jako ocas plnokrevníka a odváděly pozornost od detailů, které Lachlanovi obvykle pomáhaly správně odhadnout člověka na první pohled.

Žádný plnokrevník, ale mustang, opravil ho drak.

Mustang zněl trefně, působila právě tak volně a temperamentně.

Když promluvila, slova se hrnula jedno přes druhé a měla americký přízvuk.

„Opravdu se omlouvám. Nikdy nechodím pozdě. No dobře, někdy… Ale někdy se tomu nedá zabránit. Jako dneska. Vystoupila jsem z letadla první. Ale pak trvalo celou věčnost, než přivezli zavazadla, a všichni měli svůj kufr dřív než já. Ten můj přijel úplně poslední. Teda kromě jednoho černého kufru, ale ten byl z předchozího letu. To je fuk. Každopádně jsem si vzala taxík, jeden z těch nových. A ztratili jsme se! Vlastně se ztratil řidič. Přísahám, že polovina ulic v Edinburghu je kvůli té demonstraci uzavřená. Ne že by to nebyla důležitá věc,“ pospíšila si dodat, „jen je to trochu nekomfortní pro cestování městem. Museli jsme to vzít takovou dlouhou oklikou…“ Mávla rukou a málem přitom plácla Ferguse, který se k ní nakláněl, zatímco si ji prohlížel jako exotický exemplář z cizí planety. „Řidič to zkusil přes Jižní most, ale ten byl zavřený. Tak jsme zamířili zpátky až na Princes Street, ale ta byla ucpaná. Fakt! Takže jsme jeli zpátky až k nádraží! Nakonec jsem prostě vystoupila a šla pěšky. Ale nejdřív jsem si musela odnést věci…“

Všichni si vyměňovali pohledy a nevěděli, co si mají o té ženě s vichřicí v těle myslet.

Lachlanovi ztuhly všechny svaly. Mysl mu naplnila záplava vzpomínek, které ho přenesly do jiného času a na jiné místo. Tady zatínal pěsti, ale tam prsty pročesával dlouhé zvlněné vlasy. Tady zaskočeně pootevřel rty, ale tam jimi pohyboval po božsky měkkých oblých křivkách. Tady mu nos plnil fádní, naftalínový pach advokátní kanceláře, ale tam cítil jen vůni čerstvých divokých květin a vůni touhy. Jeho vlastní touhy smísené s touhou ženy. Jediné ženy, která kdy dokázala rozechvět jeho srdce.

Seděl bez hnutí, pohlcený vzpomínkami, které musel na neskutečně dlouhou dobu zatlačit do nejzazšího koutku mysli, zamknout je tam a zahodit klíč.

Holly? zašeptal drak.

Jeho první láska. Jeho jediná láska. Deset let předstíral, že na ni zapomněl, i když věděl, že k tomu nikdy nedojde.

Advokát dívce pokynul, aby šla dopředu: „Jsem rád, že jste to zvládla, slečno Jenningsová.“

Bouchla urnou o obrovskou dubovou desku stolu a pak se otočila, jako by chtěla spěšně odejít. Loktem však o urnu zavadila a ta se málem převrhla. Když se po ní advokát vrhl, naklonila se ještě víc a všichni zadrželi dech.

„Trevore!“ Penelope zděšeně spráskla ruce.

Lachlan si představil, jak se popel starého Trevora rozsype a zahalí všechny v první řadě. Ale v poslední možné chvíli Holly obemkla jednou rukou urnu, přitiskla si ji k tělu a druhou dlaň připlácla na víko. Pomalu vydechla a položila schránku zpátky na stůl.

„Uf. Mám tě.“

Rozhodně je to Holly, zamručel Lachlanův drak radostně. Chodící protiklad.

To byla přesně ona. Nemotorná, ale hbitá. Hravá a krásná. Vysoká a hrdá, přesto skromná a pokorná.

Úchvatná. Svůdná, doplnil výčet drak. Moje osudová družka.

Lachlan zatnul ruce v pěst. Nehodlal se nechat znovu strhnout. Nemohl tím projít znovu. Nedokázal by to.

Colin se uchechtl: „Víte, myslím, že Trevor by se tomu od srdce zasmál.“

Jednorožci se tvářili naprosto pohoršeně, ale Lachlan musel dát Colinovi za pravdu. No, dal by mu za pravdu, kdyby o tom dokázal přemýšlet, ale momentálně se mu téměř točila hlava z toho náporu vzpomínek a rozjitřených emocí. Obvykle si dokázal poskládat i nejasné indicie tak, aby mu před očima vyvstal jasný obraz. Ale teď se mu v hlavě všechny zmateně pomíchaly. Co tady Holly dělá?

Truchlí, zašeptal drak, když se Holly zastavila a dotkla se urny. Ramena jí poklesla a sklonila hlavu jako při modlitbě.

„Budeš mi chybět, Trevore,“ zašeptala. Pak se jí zlomil hlas: „Nikdy na tebe nezapomenu.“

Celá místnost ztichla. Penelope popotáhla a vzala si nový kapesník. Colinovi zazářily oči. Lachlana bolelo srdce hned dvojnásob – vlastním smutkem i tím Hollyiným.

Konečně se otočila a poprvé se postavila čelem ke shromážděným. V očích se jí leskly slzy a nezdálo se, že by vnímala, kolik lidí má před sebou.

Lachlanovi při pohledu na všechny známé detaily poskočilo srdce. Měla stále stejnou opálenou pleť, blankytně modré oči a poprašek pih na tváři. Světlé vlasy se jí vlnily v prstýncích, které ho vždycky fascinovaly. Do toho všeho se kdysi dávno zamiloval.

A pořád to vídal ve snech.

Sevřel okraj židle, když drak zařval její jméno. Jediné, co ze sebe vydal, byl chraplavý šepot: „Holly…“

Když si ho všimla, vytřeštila oči a tváře jí zrudly.

Holly, zašeptal jí do mysli. Sdíleli spolu ještě pořád mentální spojení?

Samozřejmě že ano, zamumlal drak. Jsme si souzeni.

Překvapeně zamrkala a její hlas se mu zřetelně rozezněl v mysli. Lachlane.

Ale Holly zřejmě hodlala osud ignorovat stejně jako on, protože rychle uhnula pohledem a spěchala ke dveřím.

„Počkejte! Slečno Jenningsová!“ zavolal advokát.

Ano, počkej! vykřikl málem Lachlan.

Zastavte ji! Tohle je možná naše poslední šance! zařval drak.

Nechybělo mnoho, aby vyskočil a vydal se za ní. Bylo neskutečně těžké se udržet, i když věděl, že by měl. Advokát však Holly zastavil jako první.

„Slečno Jenningsová, počkejte, prosím. I vy jste součástí závěti.“

Prudce se otočila a všichni na ni zírali. Její oči jasně protestovaly: Jak toho můžu být součástí? Nepatřím sem.

A pohledy všech ostatních souhlasily: Rozhodně sem nepatříš.

„Trevor si vyžádal vaši přítomnost,“ vysvětlil advokát.

Holly se kousla do rtu a strnule klesla na židli nejblíže dveřím. I pak neklidně pohybovala nohama, jako by se chystala každou vteřinou utéct.

„Tak tedy,“ oznámil advokát, „teď, když jsou všichni přítomni, můžeme přistoupit ke čtení závěti. Nějaké námitky?“

Natasha se zamračeně rozhlédla a každého tak varovala, aby nezpůsoboval další průtahy. Když nikdo nic nenamítal, Lachlan se zhluboka nadechl. Něco mu říkalo, že Hollyin příchod není jediné překvapení, které má osud v rukávu.

Kapitola druhá

Právník pomalu rozřízl voskovou pečeť na tlusté obálce. Holly prudce bušilo srdce. Nesouviselo to však se závětí, ale s Lachlanem. Co tady, sakra, dělal?

Vypadá k sežrání, zavrněla vnitřní dračice a švihla ocasem.

Holly zatnula zuby. Ne, nevypadá. Ani v nejmenším.

Namlouvej si, co chceš, zavrčelo zvíře. Ten chlap vypadá ještě líp než kdysi.

Zatraceně. Vážně vypadal. Ne, že by se tím nechala nějak rozhodit. Ne po tom, jak si před deseti lety šli po aférce na jednu noc každý svou cestou.

Myslíš po nejúžasnější noci tvého života? zeptala se dračice.

Holly se ušklíbla. Byl to jen úlet. Neskutečně vášnivý, neovladatelný úlet. Dva opojné týdny flirtování, které vyústily v jednu noc plnou nespoutané touhy. Ale to bylo všechno.

Tak proč to pořád bolí? ptala se dračice.

Holly se zamračila. Tehdy si byla tolik jistá, že našla osudového partnera… Ale druhý den ráno Lachlan beze slova odešel. Od té doby ho nenáviděla.

Nenávidím ho, připomněla zvířeti. Pohrdám jím. Z hloubi duše.

Dračice smyslně zamručela: To zní, jako by v tobě pořád vyvolával spoustu emocí. A vášně.

Právník vytáhl list papíru a začal číst: „Dnešního dne, druhého listopadu, jsem plně při smyslech…“

Holly zvedla oči k nebi: Trevore, jak jsi mi to mohl udělat?

No dobře. Když Trevor psal závěť, nemohl vědět, že Lachlan bude ve Skotsku. Pochybovala, že Trevor vůbec věděl, že s Lachlanem strávila noc. Ale stejně. To poslední, co potřebovala, bylo znovu čelit objektu svého dávného poblouznění.

Nebylo to poblouznění. Je to náš osudový druh, trvala na svém dračice.

Ještě před deseti dny byl život skvělý. Ve Wyomingu začínalo krásné léto. Trevor tam každoročně zavítal na dovolenou. Tři dny před plánovaným odjezdem se připojil k Hollyině rodině na grilování a navzdory pokročilému věku vypadal zdravě. Někdy v průběhu následující noci však pokojně skonal. Holly potom zpětně analyzovala každé slovo, které onoho večera pronesl.

Je tady takový klid. Nádhera. Rozhlédl se po horách a spokojeně si povzdechl.

Byl doopravdy spokojený, uvědomila si zpětně. Byl připravený odejít za vlastních podmínek.

Mohl jsi ještě chvíli vydržet, pokárala ho v duchu. Proč jsi chtěl, abych přivezla tvůj popel do Skotska já, když jsi sem mohl přijet sám?

Nemyslela to samozřejmě vážně. Ale Trevor tenhle druh vtipkování miloval. Jestli existuje nebe, teď tam byl a chechtal se.

Ty, děvče, jsi jediný člověk na světě, který přede mnou říká, co si opravdu myslí.

Hořkosladce se usmála. Trevor k ní byl vždycky tak laskavý. Pokud chtěl, aby byla u čtení závěti, budiž. Jen doufala, že jí nic neodkázal, protože už tak toho udělal víc než dost.

Nemůžeš mě přece pořád rozmazlovat, ještě mě zkazíš, vtipkovala s člověkem, který se stal jejím mentorem.

Má drahá, ty ani nevíš, co to slovo znamená, ujišťoval ji.

Advokát pokračoval ve čtení svým libozvučným skotským přízvukem, takže bylo snadné představit si, jak to říká sám Trevor. „Já, Trevor David Stuart z Creag Aerdenu ve Skotsku, tímto prohlašuji, že toto je má poslední vůle…“

Holly se snažila soustředit, ale byl to předem prohraný boj, protože všechny její smysly se upínaly k Lachlanovi. Každé nadechnutí jí přineslo závan jeho vůně – vůně Skotské vysočiny. Vysočinu připomínala i jeho široká ramena. Všechny ty oblé, zamlžené vrcholky tyčící se nad hlubokými roklemi. Prsty se Holly zachvěly při vzpomínce, jak mu rukama projížděla husté hnědé vlasy. Bylo dobře, že mu neviděla do očí, protože ta ocelově šedá barva, která připomínala odraz mračen na jezerní hladině, ji vždycky fascinovala.

Lachlan byl posledních deset let pryč. Proč se vrátil právě teď, sakra? Díky jeho nepřítomnosti pro ni byly návštěvy Skotska mnohem snazší.

A mnohem nudnější, zabručela dračice a toužebně mrskla ocasem.

Začala poklepávat nohou v rychlejším tempu. Čím dřív bude závěť přečtena, tím dřív se bude moct vrátit k předstírání, že se nikdy nesetkali.

„Jediným vykonavatelem této závěti jmenuji svého váženého přítele Ferguse McGregora…“ pokračoval právník.

Plešatý muž vedle právníka sklesle kývl. Vypadal doopravdy zarmouceně, stejně jako většina ostatních přítomných, včetně té nádherné rusovlásky po Lachlanově boku. Napadlo ji, že Lachlan skončí s nějakou takovou krasavicí. Mladá žena byla elegantní každým coulem, perlovým náhrdelníkem počínaje a jemnými hedvábnými šaty konče.

Fialový šátek kolem krku však měla pokroucený a zplihlý a ze spony poseté drobnými rubíny se jí uvolnily pramínky vlasů. Jako by byla natolik pohlcená žalem, že jí nezáleželo na tom, jak vypadá. Škoda, kvůli tomu bylo těžší ji nenávidět.

Zato kráska s havraními vlasy v první řadě byla oblečená do bezchybného kostýmku, jako by šlo o obchodní schůzku. Natasha. Holly se zašklebila. Za ta léta se s touhle dračicí setkala několikrát. To bylo dost na to, aby věděla, že je lepší se jí vyhýbat.

„A teď, co se týče nakládání se závětí…“ pokračoval právník.

Natasha se dychtivě předklonila.

Právník mlčky přelétl očima další řádky a pak se zamračil. Nakonec pokrčil rameny a zamumlal: „Vždycky sis všechno dělal podle svého.“

Myslel tím samozřejmě Trevora. Moc rád udržoval lidi ve střehu.

Holly sledovala, jak právník zvedá telefon a čeká, až to zvedne asistentka. „Slečno Croftová? Domnívám se, že k závěti pana Stuarta byl přiložen balíček… Ano, prosím, přineste ho.“ Pak zavěsil a udělal omluvné gesto: „Okamžik, prosím. Zdá se, že nám náš drahý přítel zanechal poslední překvapení.“

Holly se na urnu letmo usmála. To by bylo Trevorovi rozhodně podobné.

Dveře se otevřely a dovnitř spěchala žena s balíčkem velikosti krabice od bot zabaleným v hnědém papíru. Podala ho právníkovi a pak zase spěšně odešla.

Natasha balíček sledovala jako ostříž. Právník na něj lehce poklepal a vrátil se k závěti.

„K tomuhle se dostaneme vzápětí. Kde jsem to skončil? Ach, ano. Svému drahému příteli Fergusi MacGregorovi věnuji přísahu věčného přátelství a veškerou brandy ze svých sklepů.“

Fergus si sáhl na hruď a sklonil bradu, očividně ho to dojalo. Jak by taky ne. Trevorova sbírka brandy zabírala prostor malého leteckého hangáru a lahve měly hodnotu tisíců dolarů.

„Svým váženým společníkům Hamishovi a Fioně Harrisovým odkazuji matčinu sbírku porcelánu.“

Stará žena rozhodila rukama a překvapeně si zakryla ústa. Muž vedle ní ji poplácal po předloktí a řekl: „Starý dobrý Trevor.“

Holly se usmála. Ano, starý dobrý Trevor. Vypadalo to, že své poklady pečlivě rozdělil mezi ty, kteří je ocení nejvíc. Což byli další draci se zálibou ve shromažďování vzácných předmětů. Ne všechny ty věci měly závratnou peněžní hodnotu, ale většina přátel byla stejně bohatá jako on. Vlastnili už dost hradů a dalších nemovitostí, takže netoužili po velkých položkách, které závěť obsahovala dál.

Zato Natasha netrpělivě poklepávala nohou, stejně jako několik dalších.

Chvíli čtení pokračovalo v podobném duchu, Trevor věnoval drobnosti různým přátelům a vzdáleným příbuzným. Všechny věci, které za celý svůj dlouhý život nashromáždil, putovaly k tomu, kdo pro ně bude mít nejlepší využití. Golfové hole. Trevorovo nejlepší sedlo. Umělecká díla. Chata na Východním pobřeží, kterou přenechal charitativní organizaci věnující se památkové péči.

„Svým drahým přátelům Cliveovi a Daně Jenningsovým z Wyomingu odkazuji svůj podíl v palírně Wildcat. Ať si na mě občas připijí.“

Hollyina hruď se zvedla a klesla, když si zhluboka povzdechla. Trevor se tímhle plánem nijak netajil, i když její rodiče trvali na tom, že nic takového neočekávají. Ale Trevor to samozřejmě dodržel, jak slíbil.

„To si piš, že si na tebe připijeme, Trevore,“ zašeptala, „a rozhodně ne jenom občas.“

Jejím rodičům by se ulevilo, kdyby věděli, že podnik je už nadobro jejich. Ne, že by to někoho v místnosti příliš zajímalo. Pro ně byl podnik její rodiny zanedbatelnou maličkostí.

Vzápětí právník upřel oči na Natashu a ta zatajila dech. Holly si povzdechla. A bylo to tady, velké odhalení. Dostane Natasha Trevorovo panství na Vysočině, jeho lihovar, nebo soukromý ostrov na Hebridách? Nebo všechny tři?

„Slečně Natashe Flemingové odkazuji svou sbírku mincí a známek…“

Natasha čekala, stejně jako všichni ostatní.

„Lachlanu McKenneymu odkazuji svůj vůz značky Austin-Healey z roku 1965…“

Lachlan zíral před sebe a muž na vedlejším sedadle ho poplácal po rameni.

Holly málem zahvízdala. Páni. Austin? Lachlan ho dostal! Bylo to nádherné auto.

To auto je krásné, když v něm sedí Lachlan, vzdychla zasněně dračice.

Natasha mezitím málem vyskočila ze židle. „Počkejte! Myslím, že jste něco přeskočil.“

Právník přejel prstem po listině a pak zavrtěl hlavou. „Ne, slečno. Ale čeká nás toho víc.“

Holly měla chuť si odfrknout. Přijde toho ještě hodně a všichni to věděli.

„Aha. Tak tedy pokračujme.“ Rychle, jako by dodávaly Natashiny napjaté rysy.

Advokát prolétl několik následujících řádků, a i když toho jeho tvář moc neprozradila, Holly zachytila nepatrně pozvednuté obočí. Očividně se dostával k tomu podstatnému. Takže, Natasha zdědí Trevorův nemovitý majetek, Lachlan odjede v austinu a ona by se mohla konečně vrátit ke svému životu ve Státech.

Ale už jen z té představy ji rozbolelo srdce. Milovala Skotsko. Ne jako poblouzněná turistka, která tam byla poprvé, ale s časem prověřenou láskou někoho, kdo zemi navštívil už nesčetněkrát, ve všech ročních obdobích a za nejrůznějších okolností. Díky starému drakovi strávila rok studiem v Inverness, několik let pracovala v jeho palírně a mrazivý leden strávila prací na farmě poblíž Trevorova panství. Od té doby sem opakovaně jezdila pomáhat přátelům s organizací dobrodružných výletů do přírody. Tahle návštěva byla smutnější a osamělejší než ty předešlé, protože její mentor už tu nebyl. Ale ani tak se jí nechtělo Skotsko opouštět.

Jenže jak by mohla zůstat, kdyby byl poblíž Lachlan? Za to trápení to nestálo.

Stojí to za to, zavrčela dračice. Je to druhá šance.

Šance, o které celé roky snila. Na druhou stranu, proč se znovu vystavovat nevyhnutelnému zklamání? Lachlan jí sice zlomil srdce, ale pořád měla svou hrdost.

Právník si odkašlal, jako by se dostal k obzvlášť choulostivé pasáži.

„Slečně Holly Jenningsové z Green Valley ve Wyomingu…“

Holly ztuhla. Počkat, vždyť jí Trevor slíbil, že jí nic neodkáže!

Všichni se otočili a někteří se zamračili, jako by říkali: Jak se Trevor opovažuje nechat něco cizímu člověku?

„…na její vlastní žádost nic neodkazuji,“ přečetl právník.

Holly si oddechla a nevraživé pohledy se zase vytratily.

„Kromě…“ Právník se odmlčel, aby si na nose posunul brýle.

Holly se znovu celá napjala a opět se na ni upřelo spoustu pohledů.

„Kromě poslední žádosti, pokud by byla tak laskavá a vyhověla mi.“ Holly se kousla do rtu a zadívala se na urnu. To ty jsi tady ten laskavý, Trevore.

Pak přikývla, protože všichni vyčkávali. Samozřejmě, že pro Trevora udělá, co bude v jejích silách.

Právník taky přikývl a pokračoval: „Pověřuji slečnu Jenningsovou, aby vrátila můj popel do vlasti mých předků.“

Holly vydechla. Cesta přes Skotsko nepředstavovala žádný problém. Navíc jí to dá příležitost rozloučit se o samotě jak s Trevorem, tak s místy, která tady milovala.

„Přeji si, aby byla polovina mého popela rozptýlena na ostrově Creag Aerden…“

Přikývla a představila si přesně to pravé místo na Trevorově panství na Vysočině – skalnatý svah, z něhož rád pozoroval západ slunce.

„…poté bude druhá polovina rozptýlena nad Gleninnisem podle přiložených instrukcí.“ Právník poklepal na balíček vedle sebe.

Holly vynechal tep. Gleninnis byl kouzelný ostrůvek u západního pobřeží Skotska. Pro Trevora to místo bylo skutečně výjimečné a pro ni taky, přestože si nedokázala tak docela vysvětlit proč.

Představila si, jak šeptá poslední sbohem a děkuji, jakmile tam rozptýlí část Trevorova popela. Pak se naposledy projde po soukromém ostrově, od skalnaté zátoky na závětrné straně až po nejvyšší vrchol. Měla to před očima – celý ten širý výhled na větrem ošlehané pobřeží i drsné vrcholky hor v dálce na pevnině.

Gleninnis. Jen při pomyšlení na ostrov se jí prudce rozbušilo srdce.

Z nějakého důvodu všichni úplně ztichli. Holly se dívala z jedné znepokojené tváře na druhou a přemýšlela, co se děje. O chvíli později začali všichni šeptat a místnost naplnil šum.

„Gleninnis?“

„To musí být nějaký omyl.“

„Jste si jistý?“

Právník ukázal na dokument.

„Gleninnis nepřichází v úvahu,“ prohlásil Angus MacGregor nevrle.

Dokonce i Lachlan vypadal znepokojeně. „Gleninnis ne. Ne teď.“

Protesty v Holly vyvolaly zvědavost, ale ty Lachlanovy ji rozčílily. Nejspíš proto, že se jí všechno na něm dostalo pod kůži. To se holkám stává, když je někdo bezohledně pustí k vodě.

„Pokud Trevor řekl Gleninnis, tak to bude Gleninnis,“ prohlásila Holly pevně.

Lachlan na ni upřel pronikavé šedé oči: „Na Gleninnis je vstup zakázán.“

Vyzývavě si založila ruce na hrudi: „I pro Trevora?“

„Pro všechny.“

„Včetně majitele?“

„Trevor je mrtvý,“ pokrčila Natasha rameny.

Holly nevěřila vlastním uším: „To nám ale nedává právo ignorovat jeho přání.“

Právník zvedl ruce. „No tak, no tak. Soustřeďme se.“

Holly sevřela ruce v pěst. Moc ráda Natashe předvede, jak je soustředěná.

„Ano,“ řekla Holly, „pokračujme. Trevorovy instrukce jasně říkají Creag Aerden a Gleninnis.“

„Tak jednoduché to není,“ vložil se do toho Lachlan.

Přesně to prohlásil, když ho dohnala ráno, kdy ji opustil. Zamumlal nějaké výmluvy o povinnosti, cti a plánech, které se nedají změnit. Ale Holly ho o změnu plánů nežádala. Jen aby udělali všechno, co je v jejich silách, aby to nakonec vyřešili.

Jenže Lachlan byl muž s posláním, kterého nebylo možné zviklat. Není to tak jednoduché, řekl, aniž se obtěžoval to rozvést.

A v Holly se teď vařila krev úplně stejně jako tenkrát.

„Ne? A co je na tom tak složitého?“

„Na ostrov je přísný zákaz vstupu.“

„Říká kdo?“

Lachlan kývl na některé starší osoby v místnosti: „Říkají Strážci Skotska.“

Holly vytřeštila oči. O Strážcích toho moc nevěděla, ale bylo jí jasné, že si s nimi není radno zahrávat.

„Pro Kristovy rány!“ mávla Natasha rukou. „Prostě rozptyl popel na Creag Aerdenu. Jaký je v tom rozdíl?“

Penelope zavrtěla hlavou: „To Trevor nechtěl.“

Holly se zamračila. Zatraceně. Proč bylo tak těžké Lachlanovu novou milenku nenávidět?

„Trevor o současné… ehm… dohodě nevěděl,“ pronesl Fergus MacGregor a pečlivě volil slova.

Holly se zamračila. „Jak by mohl nevědět o tom, co se děje na jeho vlastním ostrově?“

„Malá část ostrova patří někomu jinému, a ta se změnila na… na…“ Fergus hledal slova.

„Na co? Kasino? Nevěstinec?!“ Holly nedokázala z hlasu vytěsnit sarkasmus. „Exkluzivní golfové hřiště? Ne? Tak co?“

Fergus se podíval na Lachlana a ten zamumlal jen: „Je to příliš nebezpečné.“

Holly si odfrkla: „Víš, co by na to řekl Trevor?“

Starý Fergus se lítostivě usmál. „Řekl by: K čertu s nebezpečím.“

Holly se zazubila: „Přesně tak.“

Jak špatné by to ostatně mohlo být? Během let se naučila, že skotští měňavci milují drama… obzvlášť jednorožci. Když totiž o něčem řekli, že je to nebezpečnější, i když to ve skutečnosti až takové nebylo, a pak se tomu postavili, vypadali o to statečněji.

„Souhlasím, že musíme respektovat Trevorovo přání,“ ozval se starší muž, „ale možná je můžeme splnit, až se situace na ostrově… ehm… uklidní.“

Holly se zamračila. Co se to na Gleninnisu děje?

Natasha okamžitě přikývla: „Souhlasím. Trevorovo přání můžeme splnit později. Pojďme se věnovat zbytku závěti.“

Právník zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne. Píše se tu totiž tohle: Jakmile budu řádně uložen k odpočinku ve své vlasti, bude možné dořešit zbývající část mého majetku.“

„Tak dobře. Jdi rozptýlit jeho popel. Pospěš si.“ Natasha pobídla Holly ke dveřím.

Zrzka po Lachlanově boku smutně přikývla: „Je to správná věc.“

To si piš, že je. Holly to sice neřekla nahlas, ale odhodlaně vykročila k urně. Popadla ji a otočila se směrem ke dveřím. Nikdo se jí nepostavil do cesty.

Až na Lachlana. Postavil se do dveří, narovnal se v ramenou a každým coulem vypadal jako dračí válečník.

„Je to příliš nebezpečné.“ Promluvil stejně tiše a nekompromisně jako toho rána, kdy se jejich cesty rozdělily.

Zůstaň ještě chvíli, prosila ho tehdy.

Tak jednoduché to není. Musím jít.

Proč? prosila. Sakra. Prosila ho se slzami v očích. A co láska?

Láska je pošetilost. Zbytečnost.

Jeho slova ji tehdy zdrtila. Ale teď byla starší, moudřejší a silnější.

Narovnala se a zvedla bradu. Tak příliš nebezpečné, jo?

„Smůla,“ utrousila a chystala se protlačit kolem něj.

„Počkat!“ zavolal Fergus.

Oba na jeho příkaz ztuhli.

„Slečno Jenningsová, obdivuji vaši vytrvalost. A Penelope má pravdu. Musíme respektovat Trevorovo přání.“ Zvedl ruku a zarazil příval Lachlanových protestů. „Na ostrov pravidelně přesouváme muže a materiál. Jistě můžeme zkoordinovat rychlou návštěvu ostrova, aby slečna Jenningsová rozptýlila Trevorův popel. Řekněme takovou bleskovou operaci tam a zpět.“

Holly zrůžověla. Kdysi dávno byla Lachlanovou bleskovou operací ona, že ano? Ale on už byl očividně jinde a nic to pro něj neznamenalo.

Lachlan otevřel ústa, ale Fergus ho nepustil ke slovu.

„Slečna Jenningsová bude samozřejmě potřebovat ochranu. Což znamená tebe.“ Fergus namířil prstem na Lachlana a Holly zbledla.

Lachlan naopak zrudl, což jí přineslo zvláštní zadostiučinění. Možná na ni přece jen tak úplně nezapomněl.

„Ale…“

Holly rychle zavrtěla hlavou: „To není nutné.“

„Ujišťuji vás, slečno Jenningsová, že je to nezbytně nutné. Stejně tak vás mohu ujistit, že právě Lachlan se na tuto práci hodí nejlépe.“

Téměř si odfrkla. Nejlíp se hodí tak maximálně na to, aby mi podruhé zlomil srdce.

Ale to by znamenalo přiznat, jak hluboce ji zranil, a to nehodlala udělat.

„Tak dobře.“ Pohodila vlasy a předstírala ležérnost.

Žádné dobře, říkalo Lachlanovo tiché zavrčení.

„Co jste říkal?“ dožadoval se Fergus.

Lachlan se přinutil sklopit oči k podlaze: „Žádný problém, pane.“

Fergus se na něj přísně podíval a pak se otočil k ostatním: „Dámy a pánové, myslím, že jsme našli řešení.“

„To se mi nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí,“ ohradil se nevrlý postarší muž.

Lachlan potřásl hlavou a zjevně souhlasil. „Budeme potřebovat čas, abychom to naplánovali. Dopravu… logistiku… záložní plány…“

Fergus zavrtěl hlavou: „Před třemi týdny jsi vypracoval tucet záložních plánů týkajících se celého ostrova. Logistika pouze pro dva lidi by měla být snadno zvládnutelná. A co se týče dopravy… No, právě jsi zdědil docela slušné vozidlo, chlapče.“ Pousmál se. „Tak se do toho pusťte.“

Právník vyskočil na nohy a zvedl balíček. „Počkejte, slečno. Budete potřebovat Trevorovy instrukce.“

Holly jednou rukou sevřela urnu a druhou si vzala balíček. Upřeně se na něj zadívala. Instrukce? Byla to celá zatracená krabice, ne nějaký stručný návod, kde a jak rozptýlit jeho popel. O co Trevorovi šlo?

Tak právě toho se bála nejvíc.