Anna Lowe, Strážce Irska

série Ohnivé panny – 5

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Z anglického originálu Fire Maidens – Ireland

vydaného nakladatelstvím Twin Moon Press.

Cover design © Kimberly Killion

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2020 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-15-7

Print: ISBN 978-80-53012-16-4

Anotace

Kouzla, měňavci a hrnec zlata na konci duhy.

Zděděnou chaloupku v Irsku považuje Grace Connollyová za čiré štěstí – stejně jako náhodné setkání s tajemným (a sexy) místním. Nejnadějnější bostonská harfistka brzy zjistí, že míchá práci se zábavou a Finna Hurleyho začíná poznávat – v osobní a důvěrné rovině.

Jenže s přitažlivým Irem, ani s přímořskou vesničkou Ballyfianna není nic tak, jak se navenek zdá. Kouzla, měňavci a legendární hrnce zlata? Tím však překvapení zdaleka nekončí. Ne, když vyjdou najevo tajemství Graceiny rodiny. Než se naděje, její malé dobrodružství (a vášnivý románek) se změní v boj mezi dobrem a zlem. Na Finnovo území se snaží proniknout nemilosrdní nepřátelé a Grace bude potřebovat víc než jen irské štěstí, aby přežila. Odváží se uvolnit moc, která se v ní skrývá? Moc, před níž byla varována, aby ji nikdy nepoužila?

Po deseti letech vojenské služby je dračí měňavec Finn Hurley konečně volný a může vystopovat nepolapitelnou krásku, kterou už celá léta tajně miluje. Když ji objeví ve svém rodném městečku, zdá se, že mu osud opravdu přeje. Měl však tušit, že nic v životě není tak jednoduché – a láska už vůbec ne.

Protože Ballyfianna už není tím poklidným, ospalým místem, jakým bývala, a Grace se nevědomky zapletla do jejích problémů. Zatrpklí nepřátelé zvenčí spřádají plány na převzetí moci, zatímco uvnitř vesnice zrádci osnují spiknutí. Podaří se bojovníkovi znavenému válkou porazit nepřátele a konečně najít svoje štěstí?

Strážce
IRSKA

Ohnivé panny

díl 5

podle

Anna Lowe

IRELAND

Další knihy v sérii Ohnivé Panny

prequel – Pařížská růže

Strážce Paříže

Strážce Londýna

Strážce Říma

Strážce Portugalska

Strážce Irska

Strážce Skotska

Strážce Benátek

Strážce Řecka

Strážce Švýcarska

Kapitola první

Než začneme.

Vědli jste, že k této sérii existuje Prequel? Tedy samostatná krátká kniha, která vás uvede do celé série. Stáhněte si tuto eknihu zcela zdarma zde!

A navíc!

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

„Hrnec zlata…“ zašeptala Grace a zadívala se na skalnaté pobřeží.

Vítr si pohrával s lemem její pláštěnky a při každém nádechu Gracin nos naplnila slaná vůně. Usmála se do límce tlustého svetru, protože se nestávalo každý den, aby mohla vyrazit na ranní procházku k hradu na irském pobřeží. Bujné zelené pastviny se táhly až k rozpadlým hradním zdem a nad útesy kroužili mořští ptáci.

Pro ni byl ten výhled sám o sobě pokladem.

Pomalu spustila amulet, který používala jako hledáček – krystal v keltském uzlu složeném ze tří propletených kroužků. Páni. Irsko. Předtím ho navštívila jen jednou, ještě jako dítě, ale vždycky ji přitahovalo. Hlavně ten úžasný hrad na osamělém útesu.

Zdálo se, že to místo ji vidí stejně rádo jako ona jeho. Jeden dešťový mrak právě zahnal druhý a vysvitlo slunce, které vytvořilo zářivou duhu. Ve vysoké trávě se třepotal pár motýlů. Modrásci – určitě dobré znamení. A sladká, sentimentální melodie si hrála s větrem na schovávanou. Byl to zvuk, který Grace vnímala spíš srdcem než ušima.

„Konečně zpátky v domovině,“ zašeptala a napodobila babiččin přízvuk.

Toho rána, když ji probudilo bubnování deště, byla v pokušení se jenom otočit na druhou stranu a dopřát si hodinu spánku navíc. Po tom, co dorazila nočním letem z Bostonu a pak řídila celou cestu z Dublinu až na severní pobřeží, by si to zasloužila. Ale místo aby se znovu ponořila do snů, raději podlehla neodbytnému nutkání v koutku mysli… nabádalo ji, aby šla ven. A tak se vyhrabala z postele, opláchla se, oblékla, natáhla si gumáky, popadla brýle a vyrazila.

Bylo krásné ráno a Grace měla hradní areál jen pro sebe. Stejně jako před dvaceti lety. Tehdy jí ovšem bylo osm a byla na rodinném výletě, na který se vydali, aby vystopovali otcovy kořeny. V nedaleké chaloupce bydlel vzdálený příbuzný, milý starý muž se zářícíma očima. Usmíval se, když mu Grace s mámou zpívaly. No a když si dospělí povídali u čaje, Grace se vydala lovit duhu. Ta ji přivedla k nedalekému hradu – právě k těm zříceninám, o které se teď opírala rukou.

Zavřela oči a naslouchala ozvěnám vzpomínek. Smích, láska a hlasy jejích blízkých.

Bav se, zlatíčko. Jen buď opatrná.

Ach, staré dobré časy. Měla štěstí, že jí rodiče dopřávali tolik volnosti.

Nechoď příliš blízko k útesu, varoval ji praprastrýc, když se vydávala na cestu.

Nepůjdu! zavolala přes rameno.

No, neměla to v úmyslu. Ale pak potkala plavovlasého chlapce se zelenomodrýma očima, který byl podobně starý jako ona. Byl nahoře mezi ruinami a zkoušel, jak daleko dokáže dohodit kameny.

Jsem Finn, řekl. Kdo jsi ty?

Já jsem Grace.

Jak daleko umíš házet? zeptal se, jako to děti dělávaly.

Dívej se, prohlásila a napřáhla se tak, jak ji to naučil táta. Kámen letěl stejně daleko jako Finnův a ten ohromeně hvízdl.

Páni. Jsi dobrá.

A přátelství bylo na světě. Házeli kameny, hráli si na rytíře a napodobovali zvuky pasoucích se ovcí. Bylo to snadné, okamžité přátelství. Takové, jaké si děti vytvářely ještě předtím, než se dozvěděly o rase, národnosti nebo výši příjmu. Finn byl zábavný, vtipný a areál hradu znal jako své boty. Byl taky první člověk v Irsku, který hloupě nezíral na kombinaci Graceiných modrých očí, snědé pleti a pevných kudrlinek.

Chceš si zahrát na schovávanou? zeptal se.

V tu ránu se Grace rozběhla a našla si úkryt v polorozbořené věžičce, zatímco Finn zavřel oči a nahlas počítal.

Před pikolou za pikolou nikdo nesmí stát, nebo nebudu hrát!

Grace se rozhlédla kolem sebe a všechno to znovu prožívala. Ozvěnu Finnova smíchu. Teplo letního slunce. Vlnění vysoké trávy ve větru. Vzrušení z honičky, ze které se jí rozbušilo srdce.

Teď jsem na řadě já! oznámil Finn, když ji našel.

To odstartovalo další kolo hry, ve kterém bylo hledání na ní. Najít Finna trvalo celou věčnost, protože to tu znal mnohem víc než ona. Když ho konečně objevila schouleného pod horním okrajem staré studny, zazubil se na ni.

Nejlepší místo na schovku. Pak zavolal: Chyť mě, jestli to dokážeš, a začala hra na honěnou.

I to byla zábava. Když Finn proskočil prázdným oknem místnosti, která kdysi bývala hlavním sálem, Grace ho následovala a představovala si bohaté hostiny a kance pečeného v obrovském krbu. Když Finn přelézal rozbořenou zeď, byla mu taky v patách. A když zaběhl za roh a dobíral si ji, rozběhla se za ním, aniž myslela na to, co tam na ni čeká.

Jak vzápětí zjistila, byla to málem osudová chyba.

Hned za rohem byl sráz, ze kterého by dítě mohlo spadnout, kdyby se nedrželo těsně u hradní zdi, jako to udělal Finn.

Ale Grace to nevěděla, a když zahnula, udělala příliš velký oblouček.

V jednu chvíli byla smíchy bez sebe. V další už křičela, jak se jí pod nohama drolil kamenitý okraj útesu.

„Grace!“ Finnův výkřik se odrážel od útesů.

Dospělá Grace nakoukla dolů ze srázu a zatajila dech. I když se sotva pohnula, srdce jí bušilo. Finn ji nějakým záhadným způsobem stihl včas chytit za ruku. A nějak ji vytáhl do bezpečí, místo aby se nechal strhnout přes okraj s ní. Oba se svalili dozadu na pevnou zem a pak na sebe vytřeštěnýma očima zírali.

Neřeknu to, když to neřekneš ty, vypravila ze sebe nakonec.

Finn ji pak dlouho držel za ruku a jemně jí otíral bláto z oblečení.

Jsi si jistá, že jsi v pořádku?

Grace dlouze a pomalu vydechla. Bylo to jen o vlásek. Tolik emocí nacpaných do tak krátké chvíle. Nejen ten úlek, ale i radost ze seznámení se zábavným klukem, který měl tak široký úsměv a zářivé zelenomodré oči. Byl jejím kamarádem, zachráncem a spiklencem v dohodě, že nikdy, nikdy nikomu neprozradí, co se ten den stalo.

Z nějakého důvodu na těch vzpomínkách léta lpěla. Její mysl si dokonce některé části přetvořila a ty samé události se odehrávaly stejným způsobem, jen v dospělejší verzi. Ruka, která se k ní natáhla, aby ji zachránila, se s léty rozšířila a zesílila, stejně jako Finnova ramena a hrudník. Tvář nabyla ostřejších rysů teenagera, a nakonec i dospělého muže. Jediné detaily, které její představivost nezměnila, byl pevný stisk Finnovy ruky a to, jak jasně mu zářily oči. Jako by nebyli jen přátelé, ale něco víc. Možná dokonce spřízněné duše.

Ale pak už se nikdy neviděli, protože Grace hned následující den odjela z Irska.

Teď si na stejném útesu o tolik let později zamyšleně pohrávala s přívěskem na krku. Zvláštní, jak člověku některé vzpomínky utkví v paměti a jak trvalý vliv může náhodné setkání mít. Nikdy si nevytvořila tak snadné a upřímné přátelství jako ten den a nejspíš už nikdy nevytvoří. A co se týče hledání muže, který by se vyrovnal tomu, který se zrodil z jejích představ… No, i to byl ztracený případ.

„Béé,“ ozvala se ovce.

Zasmála se, i když možná trochu nuceně, ale co. Nad tím úchvatným výhledem se pořád ještě klenula duha a pořád si mohla prohlížet starý hrad. V uších jí nepřestávala znít stejná mystická melodie. A támhle dole pod kopcem…

Otočila se a zadívala se na to, kvůli čemu do Irska přijela – na útulnou, bělostnou chaloupku hned za hradními pozemky. Tu, kterou jí odkázal nedávno zesnulý praprastrýc, laskavý starý muž, kterému kdysi zpívala.

Ano, jí. Proč? Neměla tušení. Upřímně řečeno, ještě pořád se z té zprávy nevzpamatovala.

A tak byla v Irsku a snažila se přijít na to, co s tou chalupou udělat. Racionálně věděla, že měla cestu o pár týdnů odložit. Ale cítila k tomu místu nevysvětlitelnou přitažlivost a podivně naléhavý pocit, který říkal teď, nebo nikdy. A tak se znovu ocitla v malé vesničce Ballyfianna.

Nicméně tam byla, aby vyřídila potřebné záležitosti, ne aby snila za bílého dne. Rozhlédla se kolem a promnula si studené ruce. Co se týče těch nejasných nadějí, že najde dospělého Finna, no… Byl rozdíl mezi skutečným životem a představami.

Vtom se ozval hluboký hlas: „Stůj!“ zavolal někdo. „Stůj!“

Grace se prudce otočila. Po zarostlé stezce se k ní řítil muž. Co provedla?

Pak vyjekla, protože jí při rychlé otočce podklouzla pata. Rozmáchla se rukama a srdce se jí zastavilo, když klopýtla k římse.

Bože, ta ironie. Unikla v dětství smrti jen proto, aby se teď vrhla ze stejného srázu vstříc svému osudu?

Pak se jí podařilo naklonit pryč od okraje a prakticky mu padla do náruče. Když vzhlédla, zaplavil ji adrenalin a zakřičela na něj.

„Zbláznil ses?! Nemůžeš mě takhle zaskočit!“

Otevřel ústa, jako by chtěl nějak odporovat. Pak ztuhl a ve tváři se mu objevil zvláštní výraz.

Grace mu málem dupla na nohu. Co to bylo za pitomce a proč na ni tak zíral?

Pár modrásků mezi nimi klidně poletoval a rozptyloval ji.

Modrásci nosí štěstí, říkávala babička Connollyová.

Grace se zamračila. Co bylo tak šťastného na tom, že narazila na rozjíveného místního?

Pomalu znovu zaostřila a zadívala se na něj. Zaplavil ji hřejivý, známý pocit a spadla jí brada.

Ty oči. Ty krásné, zelenomodré oči…

Srdce jí poskočilo a hlavou se jí prohnala záplava vzpomínek.

To je on, radovala se její duše.

Zírala na něho. Opravdu to byl on?

Kapitola druhá

Finn se nemohl pohnout. Sotva dýchal. Pulz mu tloukl tak silně, až mu zněl v uších. Opravdu vidí to, co si myslí?

Když zahnul za roh a pohlédl směrem ke zřícenině, píchlo ho u srdce stejně jako vždy, když to kouzelné místo spatřil. Bylo neoddělitelně spjaté s jeho nejoblíbenější vzpomínkou. Vzpomínkou tak intenzivní, že si občas říkal, jestli není očarovaný kouzlem jedné z posledních irských čarodějek.

Pak mezi ruinami někoho zahlédl a ty sentimentální pocity se změnily v hněv. Rozběhl se vpřed. Hrad byl sice na odlehlém místě, ale turisti tam občas zabloudili a ne vždy se k němu chovali s úctou, jakou si zasloužil.

Ignoroval ten člověk ceduli Zákaz vstupu, nebo tu zatracenou věc zase někdo ukradl?

Začal zpomalovat a hněv vystřídala zvědavost. Ta žena – rozhodně žena, a navíc drobnější postavy – nepózovala pro pitomé selfie, nevyrývala své iniciály do zdi ani to místo jinak neznesvěcovala. Jen se tiše… dívala. Nebo se možná nedívala, protože něco v jejím postoji naznačovalo, že má zavřené oči. Co viděla, když ne hrad?

Když zašla za roh a zmizela z dohledu, jeho zvědavost se změnila v paniku. Tak silnou paniku ještě nikdy nepocítil – tedy až na jeden případ v dávné minulosti.

„Stůj!“ vykřikl a rozběhl se za ní. „Stůj!“

A najednou stál tváří v tvář ženě svých snů.

Grace?

Celé roky si představoval, jaká žena by z ní mohla jednou vyrůst. Vypadala přesně jako v jeho představách, dokonce byla ještě krásnější, pokud to vůbec bylo možné.

Na rozdíl od Finnových snů však nebyla ani v nejmenším šťastná, že ho vidí.

Zbláznil ses? Nemůžeš mě takhle zaskočit! vyštěkla téměř rozzuřeně.

Pohnul rty, ale dokázal ze sebe vysoukat jen: „Mohla bys tady uklouznout.“

Byla o hlavu menší než on, ale z odvážného postoje to vypadalo, že je to naopak. Založila si ruce v bok a na tváři se jí objevil uražený úšklebek, ze kterého Finna píchlo u srdce.

„Já vím,“ zasyčela.

Klidně mohla dodat: ty idiote. Ale jak to věděla?

Ztěžka polkl. Protože si to kdysi dávno vyzkoušela na vlastní kůži.

Konečně ho začaly poslouchat rty a zašeptal: „Grace?“

Překvapeně zašeptala: „Finne?“

Chvíli na sebe hleděli stejně jako tehdy, když ji jako dítě zachytil při klopýtnutí na útesu. Pak se navzájem popadli za ruce a současně promluvili.

„Jsi to opravdu ty?“

Finn se zasmál. Určitě to byla Grace. Ale fíha, je to tak dávno. Skoro už přestal věřit, že ji ještě někdy uvidí.

Ze dne na den zmizela. Odjela do Ameriky, jak se dozvěděl od někoho, komu to bylo fuk… zatímco Finna to zdrtilo. To mu osud přivedl do cesty tu nejlepší možnou kamarádku jen proto, aby mu ji vzápětí zase vzal?

Stala se z ní imaginární kamarádka, která vždycky toužila hrát stejné hry přesně v tu dobu jako on. Neodstrkávala ho jako starší sourozenci a ani nefňukala, aby zpomalil, jako to vždycky dělali mladší bratři. Naopak měl co dělat, aby s Grace udržel krok.

Jak oba dospívali, i když ona jen v jeho představách, jejich společná zábava plná vzrušení a dobrodružství pokračovala, navíc s novým, žhavým nábojem. Puberta byla jedna velká fantazie o dívce se snědou pletí a modrýma očima, která byla pro každou milostnou zkušenost… ale jen pokud se týkala jeho. A když se konečně naskytla příležitost, vyzkoušet si doopravdy láskyplné vzplanutí s místní dívkou, nesplnilo Finnovo vysoké očekávání. Žádná žena se nikdy Grace nevyrovnala.

A najednou tady před ním stála.

Jeho dávno ztracená kamarádka. Důvěrnice. Imaginární milenka.

Osudová družka, mručel jeho vnitřní drak.

Lidi pro to měli označení spřízněné duše. Měňavci to nazývali osudovými druhy. Ať tak či onak, Finn věděl, že Grace je ta pravá.

Teda aspoň v to doufal, protože z dětí nevyrostou vždycky takoví dospělí, jaké by si člověk představoval. Ale ve chvíli, kdy sevřel Graceiny ruce, přestože je měla schované pod pláštěnkou a tlustým svetrem, mu žilami projelo elektrizující jiskření a vnitřní drak zabroukal.

Osudová družka.

Grace mu trochu zatřásla rukama. „Nemůžu tomu uvěřit. Jsi to opravdu ty?“

Rozzářil se tak širokým úsměvem, až ho zabolely tváře. Její přízvuk byl přesně takový, jaký si pamatoval – dlouhé samohlásky, měkké souhlásky, jako by mu šeptala do ucha. I pihy měla stejné a modré oči právě tak neuvěřitelně jasné jako tehdy. Vlasy teď měla delší a kudrny krotil volný drdol, což se k ní dokonale hodilo. Vyzařovala z ní spousta energie a ženská cílevědomost, která se před ničím nezastaví.

„Jo, ale možná mě budeš muset štípnout,“ zasmál se Finn.

Blýskla po něm úsměvem, který ho zasáhl u srdce, a pak se dotkla jeho brady. Finn si byl jistý, že se ho chystá štípnout, ale místo toho mu položila dlaň na tvář. V tu chvíli se utišil vítr a zastavil čas. Přistihl se, že si dotyk užívá. Přímo si ho vychutnává.

Pak se v dálce ozval křik a Finn zamrkal. Graceiny oči se začaly vracet ze vzdáleného, zasněného místa, na které zabloudily.

Pomalu se od sebe odtáhli. Nechápal, jak může být ten jednoduchý pohyb tak těžký. Trvalo to mnohem déle, než čekal, protože se nakonec ocitli docela blízko u sebe.

Pěkně blízko, zamručel drak.

Pak ten zvuk zazněl znovu.

„Hej! Vy tam!“

Finn se otočil a byl rozzuřený, že se někdo opovážil přerušit tak kouzelnou chvíli. V Graceiných očích zaplál oheň a on byl opravdu rád, že ten vražedný pohled není namířený na něho.

„Reuben,“ zamumlal Finn, když k nim muž pochodoval po zarostlé pěšině. Jediný obyvatel Ballyfianny, který Finnovi za těch deset let, co byl pryč, opravdu nechyběl.

„Ty ho znáš?“

Finn si povzdechl. „Bratranec mého švagra.“ Pak zavolal na Reubena: „Neměl by ses plížit k lidem, kteří stojí na okraji útesu.“

„Ty tady nemáš co dělat,“ zavrčel muž s rezavými vlasy, „jsi na cizím pozemku.“

„Na cizím pozemku?“ rozčílil se Finn.

Technicky vzato byl. Ale na hrad chodil už od dětství. Předchozí majitelé, Reubenovi rodiče, neměli problém se členy rodiny a přáteli, kteří hrad navštěvovali. Ale Reuben zřejmě ano. Finn se doslechl, že ten zrzavý hulvát zdědil hradní pozemky, ale moc se nad tím nepozastavoval.

Až doteď.

Reuben rozhodně přikývl. „Jsi na cizím pozemku. A ty taky.“ Ukázal prstem na Grace.

Finnovi se rozhořely tváře a ještě nikdy nebyl v takovém pokušení názorně předvést rozdíl mezi druhy měňavců jako právě teď. On byl drak, zatímco Reuben losí měňavec – jeden z posledních z dávného, slavného rodu. Ten vládl Severnímu Irsku po celé generace, částečně díky spojenectví s Finnovým dračím klanem.

Losímu klanu vládl Finnův švagr Eamonn. Zdědil hrdé srdce a klidnou duši svého rodu, zatímco všechny nevrlé geny přešly na Reubena.

„Neviděla jsem žádnou ceduli. Pardon,“ zamumlala Grace, ale přesto neustupovala.

Reuben si ji prohlédl od hlavy k patě a zamračil se: „Ty jsi určitě ta Američanka, která zdědila chalupu starého Coglina.“

„Přesně tak. Grace Connollyová.“

Finnovi poskočilo srdce. Jestli zdědila Coglinův dům, tak tady možná nějakou dobu zůstane.

Reubenovi se však ani trochu nelíbila. „Reuben Moore,“ odpověděl pořád stejně nekompromisním tónem.

Grace zpozorněla. „Mooreová bylo rodné příjmení mé babičky. Kdoví? Možná jsme příbuzní.“

Finn pochopil, že jde o vtip, ale Reuben ne. Odfrkl si a očima spočinul na její tmavé pleti. „To určitě ne.“

Finn sevřel ruce v pěst a vnitřní drak se snažil osvobodit.

Zabijme toho idiota.

Hádal, že nikdo z místních by nic nenamítal. Ale stejně – nemůže přijet na návštěvu k rodině, zavraždit švagrova bratrance a zase odfrčet pryč. To se nehodí.

Reuben ukázal na chalupu. „Předpokládám, že to prodáš. Ne že by to mělo nějakou velkou hodnotu.“

Finn viděl, jak Grace svádí stejnou vnitřní bitvu, jakou on sám vedl už stokrát. Proč by někdo obětoval vzrušení a příležitosti okolního světa kvůli ospalé vesnici?

Protože už je nebaví bezcílně bloudit, jako by šeptal vítr. Protože jsou připraveni vrátit se domů.

Srdce mu začalo tlouct o něco silněji. Byl v Irsku jen proto, aby navštívil rodinu. Brzy se bude vracet do slunného Portugalska. Nebo ne?

Grace přimhouřila oči. „Uvidíme, jaká bude finanční hodnota chalupy. Ale má i citovou hodnotu. Některé věci mají nevyčíslitelnou cenu.“

Finna zahřálo u srdce. Žena podle jeho gusta.

Jistěže je, zapředl drak.

Reuben obrátil pohled na Finna. „Ty máš jít se mnou. Eamonn svolal schůzku. A ty…“ ukázal prstem na Grace: „Drž se dál od mého pozemku.“

Grace se rozšířilo chřípí a Finn hořel touhou slyšet odpověď, kterou očividně měla na jazyku. Ale jen sevřela rty a nechala za sebe mluvit žhnoucí oči. Dávej si pozor, jak se mnou mluvíš.

Finn se postavil mezi ně a založil si ruce na hrudníku. Po letech odloučení konečně našel osudovou družku. Nehodlal teď jít na žádnou schůzku.

Ale v tu chvíli se přihnal další mrak a dalo se do deště. Ne že by mu to vadilo, ale Grace si přetáhla kapuci přes hlavu, aby na ni nepršelo.

Střelil toužebným pohledem po Coglinově chalupě, vzdálené jen několik set metrů. Dal by cokoli za to, aby se tam mohl vydat, uvařit jim čaj a popovídat si s Grace. Kde byla celé ty roky? Co dělala? Po čem touží?

Zčervenaly mu tváře a vnitřní drak mrskl ocasem.

Touhy. Těch máme taky spoustu, zavrněla šelma.

Zvedl se vítr a soudě podle mraků se poprchání brzy změní v liják.

„Říkal jsem, že Eamonn svolal schůzi,“ zabručel Reuben.

Mám lepší nápad, zavrčel Finnův drak. Vezmeme naši osudovou družku, odletíme s ní někam do soukromí a budeme se poznávat. Pak podstoupíme rituál zaslíbení a uděláme ji šťastnou. Navždy.

Jakkoli se mu ta myšlenka líbila, tohle nebyl způsob, jak se dvořit ženě, a Finn to dobře věděl. Nějak jí to bude muset všechno vysvětlit. Ale jak?

Pomalu se otočil a vzal obě její ruce do svých. Páni. Jen ten malý dotek mu prudce rozbušil srdce.

„Měla bys jít, než začne lít jako z konve. Kdy se můžeme vidět?“

Grace ztuhla, když řekl měla bys jít, ale když pokračoval na kdy se můžeme vidět, rozzářila se.

„Jsem tu celý týden. Kdykoli.“

Jen týden? Finnovi se sevřel žaludek. Jeden týden na to, aby získal osudovou družku. Ale lepší než nic.

Už ji nikdy neztratíme, prohlásil drak.

„Tak dneska večer,“ řekl. „V hospodě U Losa a draka. Znáš to tam?“

Zasmála se. „Jedinou hospodu ve městě? Jo, všimla jsem si jí, když jsem přijela. Jak tam vaří?“

Finn se usmál: „Nic nóbl, ale rozhodně to uspokojí hlad. Sejdeme se tam v šest?“

Vnitřní drak při pomyšlení na dlouhé čekání zabručel, ale jít na večeři ve tři odpoledne, jak navrhovala šelma, se vážně nehodilo. Kromě toho se nedalo odhadnout, jak dlouho bude Eamonnova schůzka trvat.

Koho zajímá nějaká schůzka? zabručel drak.

Finn by s ním rád souhlasil, ale Eamonn byl dobrý chlap. A navíc osudový druh Finnovy sestry Eileen, takže byli rodina. A člověk musel stát při své rodině, v dobrém i zlém.

Grace se rozzářila. „V šest to bude ideální.“

Najednou měl pocit, že mu v srdci hrají andělé na malé harfy, tak byl rozjařený. A ani nevrlý Reuben to nemohl zkazit.

„Musíme jít,“ zamumlal losí měňavec.

Grace ještě zamávala a pak se rozběhla po svahu dolů k chaloupce, zatímco si proti větru přidržovala pláštěnku.

Finn následoval Reubena, ale nespouštěl oči z Grace. Když dorazila ke dveřím chalupy, otočila se a znovu zamávala.

Taky jí zamával a byl stejně nadšený jako ten malý kluk, kterým býval. Když se však zadíval na vesnici v dálce, úsměv mu z tváře zmizel. Ballyfianna už nebyla poklidnou, ospalou vesničkou jako kdysi. I Finn se změnil. Všechna chlapecká nevinnost se z něho během let strávených v armádě vytratila. Věděla vůbec Grace, do čeho se pouští? A věděl to on?

Kapitola třetí

Reuben zabouchl dveře auta. „Zatracení cizáci.“

Finn se svalil na sedadlo spolujezdce ve zrezivělém sedanu a zavrčel si pod nos. Reuben měl vždycky blíž ke strachu než k naději nebo víře.

Přesto Finn mlčel. Poslouchání vždycky prozradí víc než poučování, zvlášť když šlo o omezence, jako byl Reuben.

Navíc byl pořád ještě v šoku. Grace byla zpátky v Ballyfianně. Osud ho konečně svedl dohromady s osudovou ženou!

Vnitřní drak si zasněně povzdechl a už teď mu zaplavoval mysl spoustou představ. Konečně se budou moct pořádně poznat. Mohli by se nastěhovat do malého domku s pořádným výhledem… možná dokonce do té chalupy u hradu! A usadit se. Nakonec by mohli založit rodinu a žít klidným, pokojným životem, o jakém sní každý dračí měňavec.

Před deseti lety by se tak obyčejnému snu vysmál. Ale aktivní vojenská služba mu ukázala, jak cenný takový život může být. A jak nedosažitelný. Navíc na vlastní oči viděl, jaké štěstí našli v lásce jeho přátelé. Tristan v Paříži, Liam v Londýně, Sergio v Římě a Marco v Portugalsku. Všichni tihle drsní bojovníci se šťastně usadili. Proč by on nemohl udělat totéž?

„Neříkal jsi, že jsi s Irskem skončil?“ zamumlal Reuben, jako by mu četl myšlenky.

Finn se rozhlédl kolem, když auto míjelo bujné louky a husté živé ploty. Touhu po cestování, která ho přiměla opustit Irsko, už dávno ukojil. Ale když se po odchodu z armády pokoušel vrátit domů, Irsko mu připadalo nesnesitelně pochmurné. Teď si začínal říkat, jestli nebyla chyba spíš v něm samotném, protože s Grace se mu to místo zdálo mnohem víc prosluněné. Za každým mrakem se skrývala duha. A na každého nevrlého Reubena připadal tucet přátelských a výřečných místních.

„Domov je tam, kde je srdce,“ zamumlal Finn spíš pro sebe.

Reuben si odfrkl: „No, když už jsi tu, možná bys mohl Eamonnovi domluvit.“

Finn se zamračil. Eamonn byl jeho švagr, Reubenův bratranec, a hlavně šéf Strážců Severního Irska. Eamonn byl dobrý muž a silný vůdce. Neučil se nové věci vždycky nejrychleji, ale rozhodně to byl chlap se srdcem na pravém místě. Navíc měl po boku bystrou a spolehlivou rádkyni, Finnovu sestru Eileen.

„Jak to myslíš, domluvit mu?“ snažil se Finn zachovat neutrální tón rozhovoru.

„To jsou pořád samé schůzky a žvanění. Potřebujeme silné vedení, ne nekonečné diskuze.“

Kdysi dávno by Finn možná souhlasil. Ale teď už byl moudřejší. „Vůdci, který se s nikým neradí, se nějak říká.“

„Jo?“

„Jo. Diktátor. To chceš?“

Reuben po něm střelil nevraživým pohledem: „Vůbec nevíš, co se tady děje.“

„Ne? Tak proč mě nepoučíš?“

Uplynula sotva minuta od okamžiku, co Reuben spustil demagogický monolog, a Finn už litoval, že se na to zeptal. Podle Reubena to šlo se životem v Ballyfianně z kopce, a to rychle.

„Cizáci… Politici se snaží prodat naše práva… Ekonomika jde do háje…“

Pitomci jako ty, zabručel Finnův drak.

Nemělo smysl oponovat. Finn přestal vnímat tlachání příbuzného a soustředil se na ubíhající krajinu – smaragdově zelená pole, stáda ovcí, klikatící se kamenné zdi. Všechny ty nadčasové prvky, které symbolizovaly domov. Pak zavřel oči a představil si Grace, jak stojí mezi hradními ruinami.

Domov, souhlasil drak.

Zkontroloval hodinky a zamračil se. Jak to jenom vydrží až do šesti?

„Říkám ti, že tohle všechno je v ohrožení.“ Reuben mávl rukou kolem sebe.

Finn byl pro, aby byli ve střehu, ale Reuben jenom neurčitě žvanil, aniž identifikoval konkrétní a jasnou hrozbu.

Konečně zahnuli za roh a projeli pod působivým tunelem buků, který vedl k Barley Hall, Eamonnovu domovu a sídlu Strážců.

„Jestli máš trochu rozumu, pomůžeš mi Eamonna přesvědčit,“ zamumlal Reuben, když vystoupil z auta.

Naštěstí zpoza tlustých dubových dveří sídla vyběhli dva chlapci, takže se Finn vyhnul odpovědi.

„Strýčku Finne! Strýčku Finne!“

Klekl si a zapřel se, aby ho ten párek maličkých beranidel neporazil.

„Hej! Klídek, kluci.“

Oplatil objetí svým dvěma synovcům – Thomasovi a Nevanovi.

Teprve čas ukáže, jací měňavci se z nich vyklubou, vzhledem k tomu, že jejich matka byla drak a otec los. Ale Finn sázel na to, že tihle dva budou po tátovi. Byli statní a řítili se se skloněnou hlavou, což byl jasný poznávací znak losů.

A ne, jen tak ledajakých losů. Tihle měňavci patřili k losům obřím, měli dva metry v kohoutku a rozložité paroží bylo přes tři metry široké. Tenhle živočišný druh v přírodě už dávno vyhynul, ale jejich měňavčí příbuzní přežili.

„Přišel sis s námi hrát?“ zeptal se Thomas a pak radostně vyjekl, když ho Finn popadl a podržel hlavou dolů.

„Hrát? Já?“ lehce chlapcem zatřásl a pak ho zase pustil na zem, protože teď byl na řadě Nevan: „Nesnáším hraní. To nevíš?“

Reuben se zamračil. „Máme schůzku.“

„Další?“ zanaříkal Thomas.

„To je pořád samé tlachání.“ Nevan si teatrálně povzdechl.

Reuben se na Finna ostře podíval.

„Mluvení je lepší než boj. Skutečný boj, ne hraný,“ vysvětlil Finn. On by o tom měl něco vědět. „Stejně vás ale pro jistotu zajmu.“ Přehodil si Thomase přes jedno rameno, Nevana přes druhé a pak zamířil k zahradě. „Uvidíme, co si váš táta bude myslet o otrhancích, jako jste vy.“

Thomas se zachichotal: „Jdeš špatným směrem.“

Finn skryl úsměv. Barley Hall pro něj bylo druhým domovem a v rozlehlém sídle znal každou místnost. Jeho rodina udržovala s tou Eamonnovou po staletí spojenectví a v dětství u Barleyových často pobýval. Vlastně právě při jedné takové návštěvě se zatoulal a potkal Grace.

Grace, povzdechla si vnitřní šelma teskně. Za posledních dvacet let se tak cítil často… Ale teď, když ji skutečně našel, se touha po ní změnila v naprosto spalující potřebu.

Přesto nemohl děti zklamat. Už kvůli nim se ze všech sil snažil soustředit a pokračovat ve hře.

„Myslíš tímhle směrem?“ zamručel a zamířil ke stájím.

Kluci se zasmáli a ukazovali směrem ke dveřím, které držel otevřené rozzuřený Reuben.

„Jo, už si vzpomínám,“ zamumlal Finn a zamířil ke dveřím koupelny.

To vyvolalo další vlnu bouřlivého dětského smíchu a Reubenův pohled byl ještě vražednější. Nakonec se Finn vydal dlouhou chodbou plnou obrazů slavných členů Barleyho klanu.

„Dobré ráno,“ zamumlal ke každé precizně vyhotovené olejomalbě.

Všichni muži a ženy na portrétech byli mohutní obři, ale nešlo o žádnou uměleckou nadsázku. Losí měňavci byli opravdu tak velcí, což si Finn znovu potvrdil, když dorazil do švagrovy pracovny.

U rozměrného stolu stál obr, který se tyčil nejméně třicet čísel nad Finnovými sto osmdesáti pěti centimetry.

„Finne!“ zavolal Eamonn stejně vesele jako před týdnem při jeho příjezdu.

„Eamonne.“ Finn připochodoval a odložil chlapce na švagrův stůl. „Tyhle dva lumpy jsem zatkl cestou dovnitř. Doporučuju uložit jim nejvyšší trest.“

„Opravdu?“ Eamonn si promnul bradu. „Z čeho jsou obviněni?“

Chlapci se vyškrábali na nohy, seskočili na podlahu a dali se na útěk.

„Dovádění. Smích.“ Finn střelil pohledem po Reubenovi. „A teď útěk. Celkově ohavné chování. Neměla by ta tvoje děvečka dávat na tyhle prašivé bestie pozor?“

„Ta jeho co?“ zavrčel ženský hlas a Finn se prudce otočil.

Zazubil se, když spatřil mladší sestru. „Říkal jsem – ta tvoje skvělá ženská.“

Eileen našpulila rty, když kolem ní chlapci proběhli a zavolali: „Ahoj, mami!“

„Vyhýbáte se zatčení?“ Finn jim zahrozil pěstí. „Dostanu vás, vy lumpové, hned jak tahle schůzka skončí.“ Pak se sklonil a políbil sestru na tvář. „Jak se máš? A jak se má maličký?“ Pohladil po tváři týdenní miminko, které jí dřímalo v náručí.

Eileen si povzdechla, ale oči jí zářily štěstím. „Jsem vyřízená, ale jde to. A co je nejdůležitější, Darragh je v pořádku.“ Pošimrala dítě nosem a pak s rošťáckým úsměvem vzhlédla. „Myslím, že touží po troše kontaktu se svým oblíbeným strýčkem.“

S těmi slovy vsunula miminko Finnovi do náruče.

Usmál se a vzpomněl si na paniku, která se ho zmocnila, když před lety poprvé držel v náručí dítě. Ale teď, když už měli Eileen a Eamonn páté, byl profík.

Přesto ho nikdy nepřestalo fascinovat, jak maličké dítě může být a jaký zázrak každé z nich představuje. Ty růžové tvářičky a drobné prstíky schoulené u malé bradičky. Malinké rty, které vdechovaly vzduch, zatímco dítě spalo. Finn si miminko přitiskl blíž k sobě a jemně ho šimral bradou.

Cítil, jak Eamonn na druhém konci místnosti překypuje pýchou. Moje osudová družka! Můj syn!

Dřív by se Finn zasmál skutečnosti, že muž projevuje tolik sentimentu. Ale teď cítil jen záchvěv žárlivosti. Byl to pro něj nový pocit, protože nikdy netoužil po ničem, co měl Eamonn.

Až doteď.

Eamonn měl totiž ženu a děti, které zbožňoval – poklady cennější než jakékoli bohatství, které by drak mohl schovávat v tajné skrýši.

V tu chvíli mu myšlenky přeskočily ke Grace, jak stojí u bílé chaloupky vedle zříceniny, kde se poprvé potkali.

Osud, zašeptal drak.

Finn se zhluboka nadechl a přistihl sestru, jak si ho pozorně prohlíží. Rychle si odkašlal: „Kde jsou ti další dva?“

Eileen se nejdřív zatvářila nechápavě a pak se zděsila. „Ach bože. Zapomněla jsem na ně. Pohlídej mi Darragha, ano?“

Z chodby se ozvaly hašteřivé dětské hlasy a Finn zaslechl, jak jeho sestra zamumlala: „Bože, dej mi trpělivost.“

Zakřenil se. Jejich matka říkávala to samé.

„Konečně,“ zamumlal Reuben, když se dveře do pracovny zavřely, „můžeme začít.“

Eamonn ta ostrá slova ignoroval a vedl je do vedlejší zasedací místnosti. Finn ho následoval a kolébal malého Darragha, zatímco kývl na shromážděné. Byli tam dva Eamonnovi strýcové – jeho nejdůvěrnější rádci od chvíle, kdy po smrti otce převzal roli vůdce. Přítomen byl i starý Morely, nejstarší a nejmoudřejší z losích Strážců. Osazenstvo doplňovala starší losice zastupující sousední klan Wheatleyů a dva draci.

„Ewane. Jacku.“ Finn kývl na svého strýce a nejstaršího bratra – vůdčí měňavce klanu Hurleyů.

Reuben mezi ně jako obvykle vklouzl. Byl tu v podstatě hlavně proto, že byl s mnoha přítomnými příbuzný.

Potom, co všechny pozdravil, se Finn odplížil do rohu místnosti. „Co kdybychom si to poslechli odsud?“ pošeptal malému Darraghovi, který se ve spánku ani nepohnul.

„Takže!“ zahřímal jeden Eamonnův strýc. „Jsme tu všichni?“

Finn sebou trhl a zakryl malému uši. Ten starý chlap byl možná napůl hluchý, ale malé miminko rozhodně ne.

„Můžeme začít.“ Eamonn se oběma rukama opřel o obrovský stůl a zabíral tolik prostoru jako tři muži. „Musíme probrat několik záležitostí.“

„Jako první ta cizinka,“ skočil mu Reuben okamžitě do řeči, „ta, která zdědila Coglinovu chalupu.“

Ještě že Finn držel v náručí mimino, jinak by tomu zmetkovi zakroutil krkem. Protože ta cizinka byla Grace.

Eamonn zavrtěl hlavou. „To už jsme probírali, Reubene. Starý Coglin měl právo odkázat svůj domov, komu chtěl. Nepřísluší nám do toho zasahovat.“

„Nepřísluší?!“ Reuben bouchl pěstí do stolu. „Copak nám nepřísluší bránit naši vlastní půdu?“

Finnův bratr Jack protočil oči: „No jo, ta holka je hrozba jako žádná jiná. Měli bychom tam okamžitě poslat armádu.“

Reuben se zamračil. „Ten pozemek měl být můj. Proč ji Coglin nechal té zpropadené Američance?“

Finn si odfrkl. Možná v ní starý Coglin viděl to, co Finn při jejich prvním setkání. Silnou energii. Tichou vnitřní sílu. Upřímný, osobitý úsměv.

„Na tom nezáleží. Pojďme dál.“ Jack netrpělivě pokynul.

„Jak můžeme jít dál, když netušíme, co s tím místem hodlá udělat?!“ vykřikoval Reuben. „Co když ten pozemek zastaví, nebo z něj udělá nějakou turistickou atrakci? To poslední, co v Ballyfianně chceme, jsou turisti.“