Indy Sky, Trhač

Série Zlomení zamilovaní – kniha 3.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna HRG, s. r. o. – Litomyšl

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2025 Indy Sky

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-52-2

Print: ISBN 978-80-53012-53-9

Anotace

Ve světě plném kontrastů se setkávají dvě odlišné duše. Nala, milovnice vintage stylu a klidného života, je ztělesněním rozvážnosti. Na druhé straně je Derek, divoká střela, která jedná dřív, než myslí. Osud je spojí v práci, kde musí spolupracovat. Jejich vztah se změní během jednoho večera, kdy Nala kvůli Derekově chybě skončí s roztrženými šaty před zraky celého národa, odhalující své kalhotky pro štěstí. S příchodem roztomilého nalezence Bruna mezi Nalou a Derekem začnou klíčit city. Příběh je komplikován bojem o firemní Instagram, špatným orientačním smyslem a tajemstvím jednoho z nich. Romantická komedii plná humoru a srdečných momentů začíná…

Trhač

Série Zlomení zamilovaní

kniha 3.

Indy Sky

Prolog

Láska na první pohled

Než začneme.

Na konci knihy najdete bonusovou kapitolu k tomuto příběhu. Nenechte si ji ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Vypadal jako ztracené štěně, které někdo bezcitně odložil uprostřed cesty a teď z té šlamastyky zoufale hledalo cestu.

Pět nejistých kroků doleva, pak zpátky, potom pět váhavých kroků doprava. Zašel za zatáčku, pak se zase vrátil, ještě dezorientovanější než předtím. Jeho zmatené přesuny Nale připadaly sitcomově komediální, ale zároveň jí ho bylo líto.

Navzdory jeho orientačnímu chaosu na něm bylo něco, co ji přímo magneticky přitahovalo. Jeho účes byl kadeřnickým uměleckým dílem. Krátké strany a delší, pečlivě rozcuchané vlasy na temeni vypadaly, jako by strávil hodinu před zrcadlem. Vlastně ne, bylo to jinak. Jako by se právě probudil z odpoledního šlofíku a jeho osobní stylista už čekal připravený s hřebenem a lakem na vlasy.

Černá kožená bunda na něm seděla, jako by mu ji někdo ušil přímo na míru. O odstín světlejší džíny detailně objímaly silné nohy a daly vyniknout nemalé délce, a tmavě šedivá šála ledabyle omotaná kolem krku dodávala celému outfitu nádech bohémské elegance.

Nala si nervózně pohrávala s culíkem. Život se třemi sourozenci ji sociálně vyčerpal natolik, že se stala introvertní stydlivkou, zvlášť když šlo o komunikaci s atraktivními muži. Ale něco s tím ztracencem musela udělat. Byla slušně vychovaná holka, která ráda dělala dobré skutky, proto neměla srdce ho nechat nadále bezcílně bloudit.

S odhodláním hodným bojovnice Xeny si utáhla culík tak pevně, až jí oči lehce zašilhaly, a vykročila vstříc sexy cizinci.

„Promiňte, neztratil jste se?“ špitla s vypětím všech psychických sil.

Když se otočil, srdce jí udělalo malou piruetu. Před ní stál zrzavý bůh s očima barvy letní oblohy. Mužovy řasy by zvládly vyvolat závist u většiny modelek a jeho pihy by mohly konkurovat Pippi punčoše. Ale tohle byly jediné ženské rysy v cizincově tváři. Zbytek byl vytesaný do ostrých křivek. Tvrdé linie čelisti, husté obočí a oči, které sice měly barvu něžných pomněnek, ale pohled v nich byl dostatečně intenzivní, aby zahnal každého predátora.

Byl fascinujícím kontrastem drsnosti a antické krásy. Byl naprosto jedinečný. A přesně takové muže měla Nala nejraději.

Ve svém životě viděla už mnoho přitažlivých typů, ale málokterý ji zasáhl tak jako tenhle.

Naposledy cítila podobné chvění při sledování Legolase. Ta éterická elfí krása kombinovaná s bojovou grácií ji tehdy připravila o spánek na několik nocí… vlastně let.

Tenhle cizinec na ni ale zíral s rozšířenými zorničkami, jako by spatřil vílu z pohádkového lesa. Tváře se mu zbarvily do lehce načervenalého odstínu, díky čemuž mu pihy ještě víc vynikly. Dvakrát se nadechl, jako by sbíral odvahu promluvit, a pohnul pěkně tvarovanými rty.

Nale se rozbušilo srdce rytmem, který ji šokoval. V hrudi ucítila sladkobolné bodnutí. A byla si naprosto jistá, co ho způsobilo… Amorův šíp. Opravdu se to dělo. Ten magický moment, o kterém četla v románech a vídala ho v pohádkách.

Láska na první pohled.

Ta mystická síla, kterou cynici označovali za výmysl a které se vysmívali pragmatici všech zemí. Ale Nala, vychovaná v rodině, kde láska kralovala v plné síle, věřila, že jednou i ona potká opravdovou lásku na celý život. Co ovšem nikdy nepředpokládala, bylo, že zažije lásku na první pohled. A co by ji nikdy ani ve snu nenapadlo… že ji pozná právě na Valentýna. Nebylo pochyb. Tohle zařídil sám osud.

Muž na ni podivně zíral, pak si nonšalantně vrazil ruce do kapes džínů a promluvil. A v tu chvíli se Nala ocitla ve spárech zamilovanosti. Jeho hlas nezněl jako ten obvyklý typ hlasu, který autorky knih popisují jako sametový, medový nebo drsný. Tohle bylo něco úplně jiného. Lehce zpěvný, ale přesto nakřáplý. Zněl jako podmanivá melodie. Jako tichý šelest.

„Dobrý den, ano, jsem úplně ztracený. Mám otřesný orientační smysl. Bloudím i v obchoďáku,“ zasmál se způsobem, při kterém se Nale proměnila kolena v želé.

„Hledám firmu Gloria. Nevíte, kde bych ji našel?“ pokračoval hlasem, který Nalu úplně rozklepal.

Musela se několikrát uchechtnout. Tohle nemohla být náhoda. Gloria, její milovaná oáza v chaosu korporátního světa, kde už přes půl roku pracovala jako holka, co přeskakovala mezi správou sociálních sítí a asistentskou pozicí na personálním. Bylo to tam teď celkem nabité, protože firma odkoupila první kamennou prodejnu. Jednalo se o již vybavený prostor po krachu další konkurence, takže ji zakoupili velmi výhodně a teď do ní sháněli vlastní tým.

Nalina pracovní náplň nebyla běžnou kombinací, ale přesně v tom tkvěla krása její práce. Každý den byl kreativní a rutinní zároveň a to jí zcela vyhovovalo.

Ivy, hrdinná čtyřiadvacetiletá majitelka, dokázala vybudovat něco víc než jen úspěšnou módní značku. Vytvořila pracovní ráj. Třicet úžasných kolegyň plus Josh tvořili tým snů, v němž neexistovala rivalita. Byla to přesně ta firma, o které lidé sní, když hledají novou práci.

„Vím. Já v Glorii pracuju. Právě se vracím z nějakých pochůzek, tak můžete jít se mnou,“ řekla Nala hlasem, který zněl nepříjemně přiškrceně. Byla velmi ostýchavá a komunikace tváří v tvář jí nikdy moc nešla.

Oči zatoulanému muži problikly jiskrou. Sotva postřehnutelně si olízl rty, nakrabatil obočí a pohled zamyšleně stočil do strany, jako by měl jen pět vteřin na to udělat vážné rozhodnutí.

Potom se k ní vrátil se sebejistým výrazem a řekl: „To je perfektní. Jdu tam na pracovní pohovor.“ Ta slova rozezněla Nalinu mysl jako zvon. Představa, že by ho mohla vídat každý den v práci, ji rozechvěla až ke konečkům prstů.

V duchu už plánovala, jak by mohla nenápadně ovlivnit výběrové řízení. Třeba náhodně ztratit životopisy ostatních uchazečů nebo prostě u Joshe bezostyšně škemrat.

Poté, co jim drahocenná Lea, asertivní hlava jejich HR oddělení, oznámila, že je v očekávání, bylo nutné ve firmě udělat pár změn. Lea čekala už čtvrté dítě, a v pokročilejším věku s menšími zdravotními zádrhely, proto se brzy přesunula do klidu své domácnosti kvůli rizikovému těhotenství.

Doteď si Nala vybavovala, jak Lea své těhotenství dramaticky oznámila u Ivy doma zrovna v momentě, kdy Josh vpadl dovnitř a myslel si, že těhotná je jeho Ivy. Toho chudáka museli málem křísit.

Lea svoji pracovní pozici předala Joshovi a Nala se ochotně ujala role jeho osobní asistentky.

Josh Fonds býval kdysi považován za věčného smolaře a… prostě… blba, ale život ho naučil své. Když se zranil při hrdinné oběti, Nala mu byla v jeho funkci oporou, a díky tomu objevila i jeho skryté kvality. Z blbouna se nakonec vyklubal schopný šéf a moc fajn chlap, kterého chválily všechny holky v práci. Sama Nala měla Joshe velmi ráda, přestože brácha Joel na něj pořád ještě brblal.

„Neříkejte! Hlásíte se na pozici toho analytika?“ vyhrkla nadšeně.

Už měsíce zoufale hledali někoho, kdo by zvládl PPC reklamy a analytické tabulky.

Konečně by měl Josh v tom jejich růžovém království kamaráda. Opakující se týdenní stesky o tom, že z přemíry bab začne menstruovat, by mohly konečně ustat.

„Ano, přesně tak. Pan Fonds mě očekává. Domluvili jsme se celkem narychlo, asi před hodinou. Jsem Derek Bloom,“ představil se a natáhl k ní ruku.

„Nala Snakeová,“ vypravila ze sebe s karmínovými tvářemi, když sevřela mužovu mozolnatou dlaň.

Jako Joshova asistentka znala jeho kalendář nazpaměť, a o žádném pohovoru nevěděla. Ale tohle nečekané překvápko v matrixu ji potěšilo na nejvyšší míru.

Pokud by Josh její prvopohledovou lásku přijal, sdíleli by spolu kancelář. PPC reklamy a sociální sítě patřily k sobě, proto měl nový kolega nachystaný stůl naproti tomu jejímu. Hezky stůl na stůl.

Stáli tam jako přimrazení, ruce stále propletené, tváře červené nejen od únorového chladu. Jejich srdce bila v tamtamovém souladu. Začalo líně, romanticky sněžit. Velké sněhové vločky jim dopadaly na víčka, zatímco Amor nad nimi vítězoslavně mával lukem a smál se na celé kolo.

O pár momentů později Josh Dereka skutečně přijal.

A byla to ta největší kravina, jakou mohl udělat…

Kapitola 1

Nenávidím tě

„U všech zrzků, Weasley! Co to má zase být?! Prodáváme společenské šaty na svatby, ne šaty do strip clubu!“ vybuchla Nala a počastovala ho zrzavou nadávkou. Její zábavou bylo každý den použít jinou, ale oranžových nebo rezatých charakterů až tolik nebylo, proto musela občas nějaké tituly recyklovat. Ale to jí absolutně nevadilo!

„Tenhle vizuál přitáhne víc pozornosti, už jsme to probírali tisíckrát, lady!“ odsekl Derek a protočil otráveně oči v sloup.

„Předěláš to!“

„Ani náhodou.“

„Předěláš!“ Dupla si, ale nebylo to efektivní, protože vzorovaný peršan mocnou sílu dupance pohltil. V návalu bublajícího vzteku mu zamatlala monitor vlhkým prstem, až na něm zůstaly bělavé šmouhy. Bylo to nadmíru dětinské, ale jako rodinný benjamínek se ve chvílích frustrace občas k takovým gestům uchylovala. Navíc věděla, že tím Dereka spolehlivě vytočí. Byl posedlý čistotou a jeho hypochondrie hraničila až s paranoiou.

„V žádném případě,“ procedil mezi zuby a už vytahoval z šuplíku věrné vlhčené ubrousky. Jeho stůl připomínal malou lékárnu. V dosahu klávesnice se nacházely antibakteriální gely, šumáky s vitamíny, spreje s dezinfekcí na dřevěné povrchy a kapesníky… aneb jeho armáda proti bacilům a bolístkám.

Doteď Nala nezapomene na den, kdy se řízl o papír do prstu. Málem s ním musela jet na pohotovost. Jak tenhle chlap mohl zvládat obyčejné nachlazení, to by ji tedy zajímalo…

„Nenávidím tě!“ práskla dlaní do stolu.

„Hmm, tenhle týden už popáté. A to máme teprve úterý,“ poznamenal odborník na rozpočty s ďábelským úsměvem. Vstal a na bílou plastovou tabuli s nápisem „Nenávidím tě“ připojil další čárku, než se s teatrálním povzdechem zhroutil zpět do kolečkového křesla.

Byl to už měsíc od chvíle, kdy se Derek zabydlel v její kanceláři. A to, co začalo jako láska na první pohled, se vyvinulo v nenávist na každý pohled.

Hluboko v srdci byla do Dereka stále velice zamilovaná. Když mlčel a věnoval se práci, byl tam. Ten muž, se kterým měla podle humorného bůžka lásky strávit zbytek svého života. Nicméně stačilo, aby otevřel pusu, a bylo jí úzko. Jeho osobnost byla jako nukleární raketa. Byl nevypočitatelný a zběsilý. Byl to hazardér s prořízlou pusou, rozmazlený mrzout a měla silné podezření, že byl také lhář. Na to poslední důkazy zatím sbírala.

Derek se vyprofiloval jako kvalitní fotograf, takže nakonec převzal roli manažera reklam a fotografa dohromady, proto se jejich pracovní činnosti zásadně prolínaly. Ze začátku k sobě byli ostýchaví a velice slušní a Nala byla přesvědčená, že spolu oboustranně flirtovali. Jenže jejich vzájemné chování se začínalo strmě zhoršovat, když se z nich postupně stávali rivalové. To bylo pro Nalu v Glorii něco nevídaného.

Oba byli skvělí v tom, co dělali, ale svým způsobem si konkurovali a ani jeden se nechtěl podvolit tomu druhému. Jeden měl o vizuálu onakou představu, druhý diametrálně odlišnou. Zprvu jen zdlouhavě diskutovali, později se zdlouhavě přeřvávali.

A proto láska ustoupila pracovnímu nasazení a ješitnému charakteru. Nala si občas říkala, že by bylo mnohem lepší, kdyby ho vyhodili, ale jako na potvoru vykazoval neuvěřitelně dobré výsledky a zisky jen rostly, proto by nebylo fér propustit ho jen kvůli jejich hašteření.

Nala hypnotizovala monitor proradného lotra tak intenzivně, že kdyby měla laserový zrak, z notebooku by zbyl jen doutnající škvarek. Před očima měla Derekovy návrhy na novou reklamní kampaň květovaných šatů pro svatebčanky a s každým dalším slidem v prezentaci cítila, jak jí stoupá tlak až do nebeských výšin.

Kolekce vznikla z Joshových vlastnoručních ilustrací. Doteď nemohla uvěřit, jak moc byl šéf talentovaný. Jeho kresby květin byly tak živé, že člověk čekal, kdy na ně sedne motýlek. Každý detail, každý tah štětcem vyprávěl příběh jarní zahrady.

Jenže pak přišel mistr PPC reklamy a proměnil tuhle poetickou podívanou v laciný vtip. Jeho grafické zpracování bylo jako módní zkrat. Bylo k pláči, že vrchní grafička Vanessa byla dlouhodobě nepřítomná kvůli nemoci maminky. Teď oranžová hlava z velké části převzala taktéž její post. A dopadlo to tak, že v pozadí modelek problikávala neonová světla a působila efektem LSD. Bylo to, jako kdyby někdo vzal Monetovy lekníny a vystavil je v Las Vegas.

„Je to hnusné, nevkusné, trapné!“ zabručela znechuceně, když se skláněla nad displejem jeho laptopu. Celá ta koncepce se bila s elegantní vizí jejich značky. Gloria měla být synonymem pro sofistikovanost, ne dvojstránka z Playboye.

A pak se to stalo.

Ten každodenní test její sebekontroly. Do nosu Nale zavanula Derekova ikonická vůně – opojná směs jehličí a bergamotu.

Musela se hodně snažit, aby potlačila touhu zhluboka se nadechnout a nechat se tou vůní pokoušet. Litovala, že neexistuje lektvar na odmilování.

S nešťastným povzdechem se odlepila od Derekova stolu a přesunula se ke své pracovní svatyni.

Tři kroky. Pouhé tři kroky ji dělily od jejího pracovního území, které bylo pravým opakem Derekovy sterilní farmacie. Její stůl byl jako výjev z Pinterest nástěnky. Čerstvé květiny ve starožitné porcelánové váze, zlaté organizéry třpytící se v ranním slunci, pečlivě vybraná psací pera v něžných pastelových odstínech, květinový diář a samozřejmě bílý notebook s telefonem v ladícím odstínu jako věrným společníkem. Byla éterická duše s láskou ke všemu vintage, hygge a romantickému.

„Tak změníš, nebo nezměníš?!“ vystřelila na něj přes své pohádkové království.

Lenivě zvedl hlavu a znuděně mlaskl.

„Tenhle koncept nám vydělá třikrát víc než nějaký růžový cukrový pozadí, co by se líbilo tady naší drahé lady,“ procedil s tím protivným přízvukem na slově lady, kterým ji vždy dokázal vytočit. Říkal jí tak, protože většinou nemluvila sprostě, ale naopak spisovně, až škrobeně a vystupovala kultivovaně. Jenže to všechno se vypařilo jako pára nad hrncem, když jednala s ním. Probouzel v Nale to nejhorší z její povahy.

„Takže nepředěláš.“

„Trefa, Sherlocku.“

„Fajn, fajn, fajn,“ zabreptala a následně vyskočila ze židle jako čertík z krabičky.

„Už zase běžíš žalovat Ivy? Nebo snad velmistrovi Joshovi?“ zavolal na ni, když mířila ke dveřím.

„Jdu to konzultovat s Ivy nebo Joshem!“ odsekla.

„Jasně, jasně… sedni si zpátky, prosím tě. Předělám to. Dneska nemám náladu na ty tvoje dramata.“

Vítězství.

I když se choval jako velký macho, stačilo zmínit vedení a rázem byl jak ochočené koťátko. Ale nemohla toho zneužívat, nechtěla si u vedení pohoršit věčným stěžováním.

Nala stála zády k němu a dveřním pantům nastavovala své vítězoslavné pousmání. Než se otočila, nasadila si pečlivě nacvičený výraz hrdé profesionality a s královskou důstojností se vrátila ke své straně stolu, aniž mu věnovala jediný pohled.

Uběhlo třicet minut míru, než se do sebe zase pustili. Nala se přesunula k oknu, aby ho otevřela a pustila dovnitř trochu čerstvého vzduchu. Už jenom kvůli tomu, aby rozředila to Derekovo opojné aroma.

Okno zavrzalo a hned následovalo očekávané…

„Je tady zima,“ zaúpěl pan náchylný a teatrálně si povytáhl límec dokonale vyžehlené drahé košile. Její stříbřité oči se automaticky stočily k tomu pohybu, než je rychle odvrátila zpět k okenní tabulce.

„Je tady vedro,“ oponovala mu.

„Není,“ odsekl stroze a dramaticky sebou cukl, jako by chtěl ukázat, že mu přejel mráz po zádech.

„Weasley, já se tady udusím. Musíme vyvětrat!“

Derek se k ní natočil židlí, až kolečka zakřupala, a záškodnicky se zakřenil.

„Ta možnost, že se udusíš, zní docela lákavě,“ pravil.

„Nenávidím tě!“

Na tabuli přibyla další čárka.

Ještě několik minut si vyměňovali jízlivé poznámky a kruté pohledy, než se Nala konečně vrátila ke stolu. S úlevou, že se poddá kreativitě za doprovodu hudby, si nasadila růžově zlatá bezdrátová sluchátka. Narozeninový dárek od bráchy, za který mu byla neskonale vděčná. Pustila si svůj oblíbený soundtrackový playlist. Titanic, Notting Hill, Pretty Woman… melodie, které by dokázaly obměkčit i kámen. Tedy kromě toho zrzavého kamene sedícího naproti.

Ponořila se do práce, prsty jí trsaly po klávesnici v rytmu My Heart Will Go On, když vtom její romantickou bublinu proťalo divoké mávání rukama. Vynervovaně stáhla sluchátka.

„Co to zase posloucháš za cajdáky?“ zašklebil se odpůrce romantiky způsobem, který ji už ani nepřekvapoval.

„Něco, co tvůj omezený mozek očividně nedokáže zpracovat,“ odsekla.

„Buď si pusť něco normálního, nebo si to ztlum, laskavě,“ zasyčel skrz perfektní zuby, přičemž slovo laskavě znělo asi tak mile jako výhrůžka od vymahače.

„Normálního? Tím myslíš ty psychopatické výkřiky, co ty považuješ za hudbu?“

„Jen. Si. To. Ztlum. Prosím,“ každé slovo vyslovil, jako by žvýkal horký asfalt.

Odpověděla mu povrchním pche a s přehnanou grácií si nasadila sluchátka zpět a neubrala na hlasitosti ani o stupeň.

Netrvalo ani šedesát vteřin, přesně padesát tři – odpočítávala je –, když se místnost začala otřásat v základech. Její milované smetanové růže začaly ve váze stepovat po stole a odhazovat okvětní lístky. Ten pekelník si pustil metalový koncert na takovou hlasitost, že jí z toho vibrovalo čelo.

V návalu dalšího vzteku strhla sluchátka, odpojila bluetooth a nechala Céline Dion řvát z reproduktorů notebooku jako umanutou.

Kancelář se proměnila v hudební bojiště, kde Céline válčila s nějakým kvílejícím maniakem v epické bitvě o akustickou nadvládu.

„Nevzdám to! Klidně to takhle vydržím až do důchodu!“ hulákal Derek přes dunění basů.

„Skvělé! Já taky!“ ječela v odpověď, zatímco jí z té kakofonické směsice začínala praskat lebka.

„Koukám, že do něj nemáš daleko, soudě podle těch vrásek, lady!“

Jelikož mu nechtěla věnovat tři čárky za den, kousla se do jazyku a slovní palbu neopětovala.

Oba seděli za svými stoly s výrazy profesionálních pokerových hráčů, oba předstírali, že si tuhle zvukovou mučírnu užívají. Nala pokyvovala do rytmu hlavou, jen jí nebylo jasné do kterého, protože se jich tam bilo několik. Derek dokonce začal dirigovat imaginární orchestr svým drahým perem.

A právě v tom okamžiku naprostého hudebního šílenství se rozletěly dveře a do místnosti vtrhl Josh a za ním celé procesí zvědavých holek z kanceláře z konce protáhlé chodby. Byli s Derekem totiž celkem izolovaní, jako by už tehdy vedení vědělo, že tím uchrání ostatní od jejich divokých bitek.

Nala v panice hmátla po ovládání Spotify a rychle utnula právě znějící Moon River.

Derekovy satanistické ódy taky utichly.

„Co se to tady zase, pro Kristovy rány, děje?!“ burácel brunátný Josh, přičemž slovo zase zdůraznil tak, že z jejích růží popadalo dalších pár kvítků.

Neřád odnaproti se zmenšil jako balónek, ze kterého uchází vzduch. Síla autority na něj působila. Najednou byl krotký jako beránek.

„Šéfíčku, klid, klid, tiká ti zase voko!“ pobouchávala Joshe po zádech skladnice Annabel.

„Omlouvám se, Joshi. Už bude klid,“ pronesla Nala svým nejdiplomatičtějším tónem a nasadila pověstný psí kukuč. Věděla, že Josh nad ní drží ochrannou ruku. A skutečně, usmál se na ni s výrazem říkajícím: Nic se nestalo, drahá Nalo. Pak ale jeho obličej ztvrdl a probodl Dereka pohledem, který by dokázal zabít.

„Bloome, brzdi, jo?!“

Když si Nala myslela, že Josh konečně získá ve firmě parťáka na pokec, někoho, s kým by mohl sdílet ty své věčné stesky o přemíře ženské energie na pracovišti, ošklivě se mýlila.

Sice Dereka přijal, jeho reference a zkušenosti byly nepopiratelné, ale od prvního dne mezi nimi panovalo napětí jako před bouřkou.

Josh mu ani jednou neřekl křestním jménem, důsledně používal příjmení a dával mu jasně najevo, že každé uznání si bude muset tvrdě zasloužit.

Holky ho také dvakrát nemusely. Na nafoukané frajírky tady nebyl nikdo zvědavý. Valná většina doufala, že ho ve zkušebce vyrazí.

„Jasně, šéfe. Už budu hodnej,“ špitl Derek tak pokorně, že to znělo skoro nepatřičně z úst někoho, kdo ještě před minutou rozpoutal hudební apokalypsu.

„Děcka, fakt… nezlobte!“ napomenul je ještě jednou Josh jako přísný otec a pak se za doprovodu ostatních vypařil z kanceláře.

Seděli proti sobě jako dva zabijáci, jejich pohledy se křížily v nevyslovené výčitce. Obviňovali se navzájem, aniž padlo jediné slovo. Když se konečně vrátili k práci, atmosféra v místnosti byla víc než napjatá. Nikdo se neodvážil pustit ani tu nejtišší melodii.

Nala se snažila ponořit do marketingového plánu, ale myšlenky jí stále utíkaly k muži sedícímu naproti. Bylo k utrápení, že byl tak neodolatelně půvabný. Sledovala, jak se soustředěně sklání nad monitorem, oči měl lehce přimhouřené, jedna ruka mu spočívala na tlačítkách myši, druhou si podpíral dokonale tvarovanou bradu. Občas si prohrábl zrzavé vlasy způsobem, na který by měl vlastnit zbrojní průkaz.

Nejradši by se rozbrečela. Láska ji dusila, ale nemohla jí dát průchod.

Ne s ním.

Ne s Derekem…

Kapitola 2

V pasti tajemství

Byla nádherná. Jako panenka Barbie, ale s inteligencí Marie Curie-Skłodowské. Byla jako dotek ranního paprsku slunce. Něžná, půvabná, plná tepla, energie a nových začátků. Vzor všech víl. Její oči se mohly vysmívat stříbru měsíce v úplňku. Stačil jeden pohled do těch očí a věděl, že je v hajzlu. Totálně, kompletně, beznadějně v hajzlu.

Zamiloval se do ní na první pohled.

Probudila v něm něco, co ještě nikdy nezažil. Jeho srdce se poprvé dotkla láska.

Pozoroval, jak jí prsty klouzají po displeji mobilu, když uveřejňovala jedno z dalších reels na firemním Instagramu. Soustředěný výraz, lehce lesklé rty, oči plné očekávání z reakcí zákazníků. Vyloženě z ní sálal adrenalin, který se vsakoval i do něj.

Miloval ji.

Nikdy žádnou ženu nemiloval, ale u ní si byl naprosto jistý. Ale ona ho teď nenáviděla. Posral si to.

Na začátku to vypadalo tak slibně. Mohli být ten dokonalý pár, o kterém by všichni mluvili. Ale jeho přerostlé ego muselo všechno podělat. Vzal tuhle práci, aby něco dokázal. A místo toho se topil v citech k holce, která seděla na metr od něj a byla stejně nedosažitelná jako jiné galaxie.

A pak tu bylo to tajemství…

Ta věc, která ho užírala zevnitř jako rakovina. Snažil se s tím bojovat, ale čím víc se snažil, tím víc ji od sebe odstrkoval. Každé ráno si říkal, že dneska kápne božskou, že to ukončí, ale každý večer odcházel domů s vědomím, že selhal.

Nechtěl, aby trpěla. Ale nemohl si pomoc, jedovatá poznámka střídala jedovatou poznámku. Asi to byla nějaká forma stupidní vnitřní defenzívy.

Seděl za svým stolem jako v pasti. Chycený mezi tím, co cítí, a tím, co by měl udělat. A neměl ani páru, jak se z toho dostat. Mohl by jí říct pravdu, ale ta pravda by mohla všechno zničit. Její důvěru už by si nikdy nezískal.

Čas letěl a každý další den jen prohluboval Derekovu agónii. Věděl, že čím déle bude mlčet, tím horší bude mít jeho přiznání následky. To tajemství bylo jako časovaná bomba bez číselného odpočtu. Věděl, že bouchne, ale neměl ponětí kdy.

Seděl za pracovním stolem a předstíral soustředění na excelové tabulky. Ve skutečnosti ale pokukoval po blonďaté bohyni, která v něm viděla jen arogantního kreténa. A upřímně, nemohl jí to mít za zlé.

Derek neviděl z téhle situace žádné východisko. Na obzoru nebyl žádný šťastný konec. Scénářů, jak by tohle mohlo dopadnout, si v hlavě přehrál stovky, ani jeden nekončil dobře.

Už teď ho nesnášela. Naliny opovržlivé pohledy mluvily za vše. Ale až zjistí pravdu, nenávist bude slabé slovo. V duchu přemýšlel, jaké slovo by vystihovalo emoci horší než nenávist.

„Merido, posloucháš mě vůbec?!“ Její ostrý hlas ho probudil z myšlenek tak náhle, že se mu zježily všechny chlupy na předloktí.

„Ne.“

Další odpověď jak od debila. Proklínal se, protože čím víc tajil, tím míň slov ke komunikaci používal. Kolegyně si o něm bezpochyby myslí, že je negramotný.

Nala si frustrovaně odfrkla jako rozdrážděná kobyla a nespokojeně si plácla dlaní do čela. Ten pohyb znal dokonale. Bylo to univerzální gesto pro Proč musím pracovat s takovým idiotem. Následoval jeden z jejích ikonických pohledů, který by dokázal zmrzačit i Chucka Norrise.

„Já ti to tedy zopakuju, ale tentokrát se pokus udržet pozornost déle než akvarijní rybka, prosím,“ zasyčela s předstíranou trpělivostí.

„Asi můžu očekávat, že zítra pro tebe budu Nemo, co?“ ušklíbl se.

Sledoval, jak Nala otevírá svůj posvátný diář. Tu legendární knihu křivd, kam si zapisovala všechny jeho prohřešky a vymýšlela kreativní přezdívky pro jeho zrzavou existenci. On si snad ty vlasy obarví…

Vztekle načmárala slovo NEMO do kolonky nadepsané přezdívky tak velkým písmem, že to viděl od svého stolu. I když se mračila, vypadala jako princezna. Nakrknutá, ale zatraceně rozkošná princezna.

„Takže…“ nadechla se a snažila se znít profesionálně, „jdu na oběd a pak máme ve dvě to focení. Počítáš s tím, že jo?“

Její tón naznačoval, že by bylo lepší, kdyby počítal. Měli nafotit modelku Elizabeth v nových tylových sukních. Sám se divil, že už plynně ovládal módní slovník materiálů a odstínů. Dřív by tyl považoval za nadávku a královsky modrou jen za modrou.

„S tím, že jdeš na oběd?“ předstíral zamyšlení. „Jo, už se nemůžu dočkat, až vyklidíš pole, abych si užil svých třicet minut klidu.“

Nalin výraz by dokázal rozcupovat dva Chucky Norrise.

Zase to posral, chtěl jí popřát dobrou chuť, ale jeho psychopatická huba se chovala v nesouladu s mozkem.

Nala vstala od stolu, oči zabodávala do těch jeho a za výbušného třísknutí dveří odešla na polední pauzu. Stejně tak hlasitou ránou práskl hlavou do stolu. Už to nemohl vydržet. Nedalo se to snést. Musel s tím něco udělat. Odteď udělá maximum pro to, aby s ní už nemluvil jako s hadrem. I kdyby si měl vrazit lepáka za každou nevhodnou poznámku. Odteď si ji bude namlouvat. Ona se do něj nanovo zamiluje a pak se jí přizná. Jako každá jiná zamilovaná holka bude pak svolnější ke všemu. Doufal…

Nalhával si růžové vize. Nala byla inteligentní a hrdá, nikdy mu neodpustí…

Kapitola 3

Jídelna sporu

Ani ty nejlepší asijské závitky od bráchy Nale dneska nechutnaly, což bylo samo o sobě kulinářské rouhání. Joel byl kuchařský génius a jeho závitky byly vyhlášené.

Včera se u ní stavil, když měl v okolí nějaké zařizování. Jako vždycky strávil většinu návštěvy nadšeným vyprávěním o svých třech psech a jeho úžasné Sally. Nala ho nechala mluvit. Milovala, jak mu při každé zmínce o drahocenné partnerce zjihl hlas a oči se mu rozzářily jako dvě světlušky. Navíc, bylo to lepší než poslouchat Derekovy jízlivé poznámky.

„Mimochodem, jdem na ty vlasy,“ oznámil Joel během návštěvy a vytáhl kadeřnické nůžky. Tahle tradice mezi nimi fungovala od jejího dětství. Joel byl nekorunovaný rodinný kadeřník. S lehkostí jí zkrátil prameny přesně tak, jak si to přála.

Během stříhání mu pohled utekl směrem k oranžovému gauči v obýváku.

„Tady, přesně na tomhle místě, kde je ten příšernej starej gauč, jsem poprvé políbil Sally,“ vzdychal zasněně.

„Jo, já vím. Říkáš to pokaždé,“ škádlila ho. „A ten gauč není příšerný, je autentický!“

„Autenticky příšernej,“ smál se Joel.

Záviděla mu tu čistou, opravdovou lásku. Po tom hrozném rozvodu se zlatokopkou Denisou si zasloužil být šťastný. Sama toužila zažít něco podobného, ale… stal se… Derek. Ten král sarkasmu a mistr v umění být nesnesitelný.

Teď Nala jen dál nepřítomně šťourala vidličkou do dokonalých závitků natolik nevkusně, že si takové zacházení rozhodně nezasloužily. Zase ji hrozně vytočil.

„Nechutná ti?“ přerušil tok myšlenek Josh, který seděl naproti ní ve firemní jídelně a pozoroval to gastronomické mučení.

„Je to vynikající,“ povzdechla si. „Lepší bys nikde nekoupil. Joel by mě zabil, kdybych řekla něco jiného.“

„Tak ti není dobře?“ naléhal starostlivě.

„Nalo, bolí tě břicho?“ přidala se Cindy, jejich nová skladnice. Byla to milá kolegyně, maminka dvou malých raubířů, kteří dokázali během pěti minut návštěvy na skladě způsobit větší chaos než Derek v jejich kanceláři za celý týden.

„Ne, nebolí, nebojte. Nic mi není, to jen… zas ten grázl Derek…“ vypustila z úst Nala sprosté slovo, kterými v pracovním kolektivu nadmíru šetřila.

Joshovi při té stížnosti zaskočilo zrnko rýže tak nešťastně, že ho musela hrombába Annabel zachraňovat před udušením energickým boucháním do zad.

„Řekni… slovo… a vyrazím ho!“ prohlásil Josh bojovně, když byla zažehnána jeho smrt udušením. V tu chvíli byla Nala neskutečně vděčná, že je právě jeho asistentkou. Josh byl prostě zlato. Možná trochu nemotorné, ale zato ryzí. Pořád se jí těžko věřilo, že byl v minulosti záporák…

Na moment se zamyslela nad nečekanou nabídkou. Ten zrzavý ďábel s andělskou tváří byl koneckonců pořád ve zkušební době. Mohlo by to být tak jednoduché… Jeden podpis, jedno rozhodnutí, a už by nikdy nemusela snášet štiplavé poznámky a arogantní úsměšky. Ale taková Nala nebyla. Mohli si dělat naschvály, hádat se do krve, ale připravit někoho o práci bez pořádného důvodu by si nikdy neodpustila.

„Ne, to bude dobrý. Budu se víc snažit, abychom spolu aspoň trochu vycházeli. Ale díky moc, Joshi. A jak Ivy? Už je jí lépe?“ rychle změnila téma.

Stačilo vyslovit jméno jejich šéfové a Joshovy oči se rozjasnily. Další úspěšně zasažený Amorovým šípem…

„Z nejhoršího je venku, čehož jste si asi všimly…“ Všechny kolegyně u stolu na Joshova slova souhlasně přikývly. Ivy totiž nedokázala vypnout ani s horečkou a do rána bombardovala všechny emaily a zprávami v chatu.

„Typická Ivy,“ zasmála se Cindy. „Ta by řídila firmu i z márnice.“

„Hlavně že už je jí líp,“ usmála se Nala a dloubla do druhého závitku, když se vedle ní po pravici odsunula se skřípěním židle.

„Mohu?“ Hlas jejích snů jí rozechvěl každý nerv v těle.

„Co ty tady? Nikdy s náma neobědváš,“ zahuhlala Annabel s plnou pusou, zatímco si Derek bez pozvání přisedal ke stolu. Rozbalil tortillu s kebabem z nového stánku v areálu. Voněla božsky, ale Nala cítila hlavně tu proklatou směs bergamotu a jehličí.

„Nevím, prostě… tak,“ odpověděl bez emocí a zakousl se do tortilly.

„Fajn, fajn, konečně tě trochu víc poznáme. Jsi ve firmě taková naše paní Colombová,“ zavrkala Cindy svým typickým mateřským tónem.

Derek jen zakašlal a dál mlčel.

„Tak… kolik ti je?“ spustila Cindy svůj výslech a Nala zpozorněla. Tuhle informaci vlastně neznala. Jeho životopis se k ní nikdy nedostal.

„Devětadvacet,“ řekl mezi sousty. Věkový rozdíl tři roky, to bylo pěkné. Neměla ráda starší muže. Připomínali jí bráchu, který se dostal v zimě na hranici čtyřicítky. Ještě ji ale neoslavil, plánuje se velká grilovací párty až bude slunečno a teplo.

„Mlaďoch, zajíček,“ okomentovala to Annabel, která byla ve věku jeho matky.

„Hmm…“ Derek očividně soutěžil v disciplíně, jak odpovídat co nejstručněji.

„Bydlíš tady ve městě, Dereku?“ pokračovala neúnavně Cindy.

„Jo.“

„Prima, pěkné. A co třebááá… máš přítelkyni? Nebo… ehm… nějakého přítele?“

Nala zaregistrovala, jak se Derek na židli nepohodlně zavrtěl.

„Nemám,“ procedil Derek a rychle se zakousl do tortilly.

Annabel protočila oči nad jednoslovnými odpověďmi, a když se Derek nedíval, významně šťouchla do Joshe a posměšně se ušklíbla. Josh se zasmál a vrátil se ke svému obědu.

Nala se snažila tvářit nezúčastněně, ale uvnitř jí bušilo srdce jako o závod. Neměl teď nikoho… Byl volný… Nemělo by jí na tom záležet, protože s ním nechtěla mít nic do činění, ale přesto se celá rozešťastnila.

„Určitě na tebe někde stojí dlouhé fronty,“ zavrněla Cindy jako šelma a Nala cítila, jak se jí sevřel žaludek. Věděla, že byl Derek atraktivní, ale kvůli jeho chování jí nedošlo, že bude také žádaný. A to ji rozesmutnilo.

„A co například… sourozenci? Máš nějaké, nebo jsi jedináček?“

Derek při té otázce škubl nohou tak prudce, že vrazil do Nalina kolena. I ten nejmenší dotek s ním jí rozproudil krev v podbřišku.

„Mám dvě ségry,“ odpověděl opět minimálně zaujatým tónem. To Nalu překvapilo. Očekávala, že to bude spíš rozmazlený jedináček.

„Neříkej! Starší, mladší?“ nedala se odbýt Cindy, která měla jako správná máma slabost pro sourozenecké vztahy.

„Ale, nic… jen typický sesterský pindy,“ zamumlal už klidněji.

„Zapomeň, Merido!“

„Nebyla.“