Katy Cooper, Vražedný syn

série Vražedná linie – kniha 3.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2025. vydání 1.

Vytiskla tiskárna HRG s.r.o. – Litomyšl

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2025 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2025 Katy Cooper

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-50-8

Print: ISBN 978-80-53012-48-5

Anotace

Měl jsem všechno. Milující rodiče, kamarádku Sabrinu, která pracuje v mém oblíbeném baru a k tomu skvělou práci. Myslel jsem si, že mi v životě nic nechybí. Potom jsem ale potkal ji.

Emily.

Krásnou dívku s laníma očima a smutným úsměvem.

Poznali jste někdy někoho tak nevinného a zranitelného, že jste ho chtěli chytit do náruče a už nikdy nepustit? Tohle přesně se mi stalo s Emily.

Byla pro mě dokonalá, ale nikdo jiný se mnou ten názor nesdílel. Obzvlášť táta ne. Nikdy mě nenapadlo, že mi rodiče partnerku neschválí. Vlastně jsem byl skálopevně přesvědčený, že budou mít rádi kohokoliv si vyberu. To jsem se ale zmýlil.

Od začátku našeho vztahu byl táta proti a chtěl, ať to s ní skončím. Nějak zapomněl, že už mi není pět a nemusím ho poslouchat na slovo. A taky jsem ho neposlechl. Naopak jsem se rozhodl udržet vztah s Emily za každou cenu.

Tohle rozhodnutí mi změnilo život.

Nějak jsem totiž opomněl fakt, že lidé, kteří vás obklopují, vás také nejvíce ovlivňují. Hlavně váš partner.

A Emily mě změnila.

Změnila mě natolik, že už nikdy nebudu stejný.

Udělal jsem věci, které mě už navždy budou strašit ve snech. Netušil jsem, že jsem něčeho takového schopný, dokud už nebylo příliš pozdě.

Ale všechno zlé je pro něco dobré a každý problém má řešení.

Koneckonců, vždycky je tu možnost… dokud vás smrt nerozdělí.

Vražedný syn

série Vražedná linie

kniha třetí

Katy Cooper

1

Než začneme. Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Vešel jsem do svého oblíbeného baru. Při vstupu mě jako vždy obklopila vůně dřeva, whiskey a růží. Může se to zdát jako prazvláštní kombinace, a pokud se ohlédnete za osobou, která voní květinovým parfémem, budete zmatení ještě víc.

Sabrina, místní barmanka, je na první pohled drsná a nepřístupná. Ukrývá však v sobě určitou ženskou jemnost, které jsem ještě nepřišel na kloub, přestože se s ní znám už skoro rok.

„Čau, Dylane. Jako obvykle?“ zeptá se Sabrina.

„Že se ptáš,“ kývnu a posadím se na barovou židli.

Zanedlouho přede mnou přistane panák mé oblíbené dvanáctileté skotské Chivas Regal. S chutí se napiju zlatavě jantarového moku s podtóny hrušky, vanilky a karamelu.

„To, jak si tu skotskou vychutnáváš, by mělo být nezákonné.“

„Co tím myslíš?“ zeptám se jí nechápavě.

„Vypadáš jak z reklamy na… no vlastně na cokoliv. Tam mají vždycky takový ujetě slastný povzdech, že si říkáš, že ta zmrzlina musí být lepší než sex!“

„Zkus ty dvě věci zkombinovat a máš vyhráno.“

„Jasně, celá upatlaná a lepkavá. Ne, díky.“

„Tak si pak dáš sprchu,“ protočím oči v sloup.

„Jsem radši, když je jídlo od sexu oddělené. Nebo když se použije něco nelepivého.“

„Jako co? Chleba?“ povytáhnu na ni ironicky jedno obočí.

„To ne, ale třeba Samantha, ze Sexu ve městě, byla v jednom díle pokrytá sushi. To by bylo v pohodě. Co na mě tak koukáš?“

Zaraženě na ni civím. „Ty se díváš na Sex ve městě?“

Otráveně zakroutí hlavou. „Ježiš, to snad viděl každý, ne? A i kdyby se mi to líbilo, tak co? Pořád jsem holka, jestli sis nevšiml.“

„Toho jsem si plně vědom. Jen mi nepřijdeš jako ten typ, co čučí na kraviny s hysterickýma ženskýma v hlavní roli.“

„Přiznávám, že jsou občas na zabití, ale když se na to koukáš pořádně, tak zjistíš, že se z nich ty hysterky stávají postupně kvůli chlapům, které potkaly.“

„Světe div se, zase je to vina chlapů! Jako kdyby ženy byly nějak lepší.“

„Aspoň nejsme úchylačky.“ Uraženě se ode mě odvrátí.

„Zase ten Tinder?“

„Jo! Podívej, co mi jeden poslal!“ Ukáže mi na mobilu fotku penisu v kovové kleci.

„To je mužský pás cudnosti?“ vyhrknu znechuceně.

„Taky jsem nevěřila, že to ještě někdo používá. A ještě ke všemu dobrovolně! Proč mi píšou jenom úchyláci, kteří chtějí výprask? Copak vypadám jako domina?!“

„Ehm… Ne?“

Sabrina vypadá jako prototyp dominy. Dlouhé černé vlasy, černé kontury očí připomínající pohled kočky a nesčetně tetování. Nehledě na to, že v jednom kuse nosí černé oblečení. Když jsem ji viděl poprvé, tak jsem si ji hned představil v kůži a s bičem v ruce. Proto jsem se ji asi tři měsíce snažil dostat do postele, ale nakonec jsem rád, že to zůstalo v čistě přátelské rovině.

„Dík, teď jsi to vylepšil.“ Dotčeně odhodí mobil stranou pod barový pult.

„Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout. Jen že ty opravdu nevypadáš zrovna jako křehká květinka.“

„To, že mám ráda černou barvu, ze mě ještě nedělá chlapy mučící otrokářku! Navíc to k téhle práci tak nějak patří. Víš, kolik chlapů si na mě dovoluje, když se tu opije? Můj vzhled aspoň dobrou polovinu odradí.“

„Tak zaprvé – vypadáš jako divoška, která je v posteli k nezastavení, takže tenhle převlek úplně nefunguje, a zadruhé – pochybuju, že tohle je jen pracovní uniforma. Doma určitě nechodíš v růžové krajce a hedvábném županu.“

„Jasně že ne. Nežiju v pornofilmu. Mám ráda pohodlí, takže doma chodím nahá,“ řekne rozhodně a snaží se udržet vážnou tvář, ale vůbec jí to nejde. Čímž rozesměje i mě.

„Sázím na tepláky a vytahané triko.“

„Sázíš dobře.“

„Já doma chodím nahý,“ nemravně se na ni podívám.

„O tom nepochybuju. Nejspíš se nezapomeneš zastavit u každého reflexního povrchu, aby ses dobře prohlédl.“

„Proč ne? Vypadám skvěle!“ přihlouple se zatetelím na židli.

„Jsi narcis,“ prohodí s nadsázkou, „a ty ďolíčky si strč taky někam.“

„Je ti jasný, že ty neovlivním? Mám je vrozený.“ Záměrně se usměju, abych ďolíčky ve tvářích zdůraznil.

„Možná jsou vrozený, ale ovládáš je víc než dobře.“

„Zřejmě ne dost, když jsi jim nikdy nepodlehla.“ Lačně si ji prohlédnu od hlavy k patě.

„Nejspíš proto, že nejsem padlá na hlavu.“

„Co tím chceš říct? Že bych byl chyba?“

„A kolosální!“ vytřeští na mě oči. „Ty jsi dobrej leda tak na zlomený srdce a toho se ráda ušetřím. Nejsem masochistka.“

„To se mě popravdě docela dotklo. Považuju se spíš za romantika,“ přiznám upřímně.

„Ty jsi romantik. Nenapravitelný romantik. Do holky se dokážeš zbláznit až po uši, ale naneštěstí to nikdy nemá dlouhého trvání.“

„Nenašel jsem tu pravou,“ pokrčím nad tím rameny.

„Spíš máš nereálné představy. Podle mě se honíš za nějakým smyšleným výmyslem o lásce, který propagují v pohádkách. Jsi jak princ Krasoň, který se přehrabuje v princeznách a zaboha si žádnou nemůže vybrat.“

„Ty představy nejsou nereálné. Znáš moje rodiče. Ti se k sobě hodí perfektně.“

„Jo, jsou stejně uhození.“

„Přesně,“ souhlasím se smíchem, „nevidím nic špatného na tom, že to samé chci i pro sebe.“

„Špatného na tom není nic, jen zapomínáš na to, že neustále mluví o tom, jak na svém vztahu pracují. Přijde mi, že ty to chceš mít bez práce.“

„Tak to není. Spíš jsem jen nenašel nikoho, s kým bych na tom chtěl pracovat. Na co plýtvat energií, když vím, že je ten vztah odsouzený k zániku?“

„Jak to můžeš vědět, když těm holkám ani nedáš šanci?“

„Zapomínáš, že jsem nadprůměrně chytrý?“ řeknu na oko namyšleně.

„Na to, jak jsi chytrej, jsi občas neskutečně blbej.“

„Může být.“ Vypiju zbytek whiskey. „Přijdeš ve čtvrtek?“ Hodím na bar peníze s velkým dýškem.

„Copak jsem už někdy chyběla?“

„Jen se ujišťuju.“

* * *

Ve čtvrtek jdu jako obvykle pomáhat rodičům do jejich azylového domu. Je to centrum pro týrané ženy, ale některé dny, stejně jako dnes, se tu podává i jídlo bezdomovcům.

„Ahoj, mami. Ahoj, tati.“ Mámu obejmu a tátovi kývnu na pozdrav.

„Ahoj, zlatíčko,“ řekne máma a políbí mě na tvář.

„Jdeš pozdě,“ vyčte mi Sabrina, která stojí opodál.

„Nepruď. Jsem rád, že jsem to stihl.“ Vezmu si zástěru a připojím se k ní při výdeji jídla. „Ta síťka na vlasy ti sekne.“

„Že jo? Vypadám jako sexy hospodyňka z třicátých let,“ odvětí a nandá do misky horkou polévku.

„Mě napadla spíš školní kuchařka, ale jak myslíš.“

Po dopoledni stráveném servírováním jídla nemajetným ze širokého okolí se konečně dostaneme k jídlu i my.

„Dneska byla slušná účast. Co myslíte?“ nadhodí máma u pozdního oběda.

„Docela jo a je fajn vidět, že se sem někteří rádi vracejí,“ odpovím a vložím si do úst sousto brambor.

„A jak se máte vy dva?“ zeptá se táta mě a Sabriny. „Je u vás něco nového?“ S mámou si vymění trapně výmluvné pohledy, ze kterých automaticky protočím oči v sloup.

„Ne, tati. Vše při starém.“

„To není tak úplně pravda. V baru máme nový kulečníkový stůl.“

„Táta spíš narážel na to, jestli spolu už spíme.“

Sabrina se málem udusí polévkou.

„Dylane, jak to mluvíš?!“ pokárá mě máma pohoršeně.

„Vždyť jsem byl slušný. Řekl jsem spíme, a ne šukáme nebo něco podobného.“

„Nesměj se a řekni mu něco!“ osočí se máma na tátu.

„A co? Vždyť má pravdu,“ pronese táta se smíchem.

„Jste jeden jako druhý!“

„Zlato, kdy už pochopíš, že to není urážka?“

Máma pořád říká, jak jsem otci podobný, ale mně to tak nepřijde. Aspoň co se vzhledu týče. Jsem o dobrou hlavu menší než on a postavu mám sice svalnatou, ale na něj nemám, přestože mu je přes šedesát. Když jsem byl malý, tak jsem mu byl podobný aspoň v obličeji, ale postupem času mi zesvětlaly vlasy a oči získaly modrošedý nádech. Dnes jsem spíš odrazem své matky.

„Neprovokuj mě!“ Máma na něj výhružně přimhouří oči s jídelním nožem v ruce.

Táta se k ní smyslně nakloní. „Neslibuj nic, co nehodláš dodržet.“

„Mohli byste si to nechat na doma?“ Znechuceně se ošiju.

„Máme sex. Smiř se s tím.“ Táta se na židli opět důstojně narovná.

„Věř mi, že jsem si toho vědom. Už od svých čtyř let.“

„Kdybys byl hloupější, tak jsme ti mohli namluvit nějakou blbost. Jako třeba, že jsme se spolu prali.“

„Vy jste se spolu prali každou chvíli. A tohle rvačka rozhodně nebyla.“

„Jasně že ne. Byl to sex,“ konstatuje táta suše.

„Mohli bychom, prosím, změnit téma?“ požádá máma.

„Já jsem pro,“ přitaká Sabrina.

„Vždyť o nic nejde. Všichni jsme dospělí. A vzhledem k tomu, že je Dylanovi sedmadvacet, tak už s tím má jistě sám nějaké zkušenosti,“ odvětí táta.

„Ne, já jsem stále panic.“ Sabrina se málem znovu udusí, tentokrát čajem. „Máš něco na srdci?“ zeptám se jí pobaveně.

„Jen že ty jsi panic asi jako já anglická královna,“ otře si mokrou pusu do rukávu trička.

„Takže už přece jenom…?“ zatěká mezi námi táta zvědavým pohledem.

„Ne,“ vyhrknu otráveně, „jsme přátelé! Kolikrát vám to mám ještě opakovat?“

„Přátelství mezi mužem a ženou je nesmysl,“ odpoví táta nevzrušeně.

„Já se s Dylanem kamarádím,“ ohradí se máma dotčeně.

„Je gay. To se nepočítá.“

„Vždycky mě mate, když začnou mluvit o tvém strýci,“ řekne mi Sabrina polohlasem, ale naši ji stejně slyší.

„Že jo?! Já to říkám celý život!“ vykřikne táta hlasitě.

„Neříkáš to celý život, jen několik posledních let,“ pokárá ho máma nevzrušeně.

„Máš pravdu. Moje chyba. Říkám to celý Dylanův život, ne svůj,“ zatváří se táta vychytrale.

„Měli bychom jít,“ řeknu potichu Sabrině, „tohle se zvrhne od škádlení k hádce a pak k sexu. A u toho být nechceš. Věř mi.“

Se Sabrinou co nejrychleji vypadneme z azylového domu.

„Vážně myslíš, že budou mít sex? Vždyť je barák plný lidí,“ poukáže na několik žen, které jsou v domě ubytované.

„Nejspíš by to brali jako ukázku, že vztah mezi mužem a ženou může dobře fungovat.“

„A tohle je ten tvůj předobraz dokonalé lásky? Hádky a veřejný sex?“

„Nebudou to dělat uprostřed obýváku! Aspoň doufám,“ dodám nejistě. „Jde o to, že k sobě pasují. I když si občas lezou na nervy. A popravdě… kolik párů znáš, které mají sex i v šedesáti?“

„Na tom něco bude.“ Rozhlédne se přes silnici, jestli nejede auto. „Musím jít. Uvidíme se zítra v baru?“

„Jasně, bez tvého ostrovtipu moc dlouho nevydržím.“

„Pokud mě budeš dál zasypávat velkými dýšky, tak tě jím klidně budu dál obšťastňovat.“

„Zlatokopko.“

„Krasoni.“ S těmi slovy přeběhne ulici a zmizí mi z dohledu.

* * *

„Pět hodin. Přesně na čas,“ rýpne si do mě Sabrina, jakmile vstoupím druhý den do baru.

„Na rutině není nic špatného. Rutina na Zemi vytváří řád.“ Posadím se na svoji obvyklou barovou židli, která je hned u vstupu za barový pult.

„Mně to spíš přijde jako obsedantně-kompulzivní porucha. Každé úterý a pátek přesně v pět hodin. Bez výjimky.“ Postaví přede mě panáka whiskey.

„Určitě jsem někdy nějakou výjimku měl,“ zamyslím se nad tím, „třeba když jsem měl rande.“

„Rande míváš buďto v sobotu, nebo tu v pátek někoho sbalíš.“

„Lichotí mi, jaký máš o mně přehled,“ samolibě se usměju.

„Jsem jen všímavá. Nic víc.“ Vyleští sklenici na víno a uloží ji na místo.

„A co ty a rande? Už jsi konečně někoho ulovila?“

„A koho jako? Svět je plný úchyláků a nekňubů.“

„Na Tinderu nikoho lepšího nenajdeš.“

„Proč ne? Každou chvíli slyšíš o tom, jak se tam někdo seznámil.“

„Jenže tyhle vztahy vzešly v drtivé většině z nezávazného sexu, který odmítáš. Nehledě na to, že je to tam samý zoufalec. A když dáš dva zoufalce dohromady, tak jim vznikne vztah jenom proto, aby se cítili méně zoufale.“

„Takže ty říkáš, že se ty páry daly dohromady, aby nezůstaly na ocet?“

„Ano, i když většina by si to nepřiznala. Sama jsi mi říkala, že se ti postupně na Tinderu snížila laťka. Začala jsi s určitými požadavky a ty se ti nakonec smrskly jen na to, aby nebyl úchyl.“

„Právě jsi o mně řekl, že jsem zoufalka.“

„Ano, řekl. Ale čistě jen z lásky k tobě.“

„Nevím, co je na tom láskyplného?“

„Ber mě jako varovný signál. Smaž Tinder, jinak řečeno seznamku pro úchylácký zoufalce, získej zpátky sebevědomí a najdi si někoho v reálném životě.“

„To se líp řekne, než udělá.“

„To není pravda. Tohle je Toronto. Žijí tu tři miliony lidí a ty dobrou polovinu znáš, protože jsi barmanka. Musíš sebrat odvahu a začít randit. Ne se schovávat za Tinder a nadávat, že jsou chlapi k ničemu. Máš přece na víc.“

„Máš neuvěřitelnou vlastnost mě urazit a zalichotit mi zároveň.“

„To je přirozený talent.“

„Fajn, ty talente, musím se vrátit k práci a obsluhovat hosty.“

Po odchodu Sabriny se rozhlédnu po baru. Ještě je celkem brzo, takže tu není moc lidí, ale přesto se tu pár hezkých holek najde. Třeba támhleta brunetka v boxu. Jenže pije koktejl Long Island, takže za chvilku bude úplně nadraná a pak nedá dohromady ani souvislou větu. Do toho nejdu.

Pohled mi sklouzne k blondýnce sedící na baru kousek ode mě. Je hubená, oblečení má o číslo větší, v dlaních žmoulá rukávy svetru, a i když má hlavu sklopenou, je zřejmé, že nemá žádný make-up. Nehledě na to, že se pokaždé nervózně ošije, když okolo ní projde nějaký muž.

„Hej, Sabrino!“ přitáhnu její pozornost od čepování piva.

„Co?“

„Jak dlouho už tu sedí?“ zeptám se polohlasem a kývnu hlavou k oné slečně.

„Dobrou hodinu. Za celou dobu se toho vína ani nenapila,“ poukáže na skleničku bílého vína stojící před ní.

Jasně že ne. Nejspíš jí alkohol zatrhl. Proto se nenapije, i když má na to víno chuť. To se týraným ženám stává často. Neudělají, co chtějí, protože mají v hlavě stále hlas despoty, co jim to zakazuje.

„Uvař mi pro ni heřmánkový čaj.“

„Ne každá Popelka je týraná.“

„Tahle ale je.“ Vyrůstal jsem obklopený týranými ženami, takže je poznám i poslepu.

Opatrně ke slečně přijdu a položím před ni čaj. Vylekaně na mě zamrká.

Páni, je pěkná! Má velké modré oči a pleť jako z alabastru. Ta make-up rozhodně nepotřebuje.

„Promiň, nechtěl jsem tě vyděsit. Já jsem Dylan a ty?“

„Emily.“ Nervózně poposedne na židli, aniž by navázala oční kontakt.

„Nebudu tě dlouho zdržovat, jen jsem si říkal, že by ti čaj přišel vhod. Je heřmánkový,“ přisunu ho k ní blíž, „a taky jsem ti chtěl dát tohle.“ Položím před Emily vizitku nadace mých rodičů. „Můžeš přijít kdykoliv. Ve dne i v noci. Vždycky tam někdo je.“ Mile se na ni usměju a odejdu zpět ke svému místu. Není potřeba to moc okecávat. Většinou stejně nechtějí mluvit a veškeré informace si mohou najít na webu, který je uveden na vizitce.

„Sabrino, dneska to balím. Měj se,“ hodím na bar peníze, mávnu jí na rozloučenou a vyrazím domů.

Těžko bych před tou holkou mohl někoho balit. To by mi na důvěryhodnosti moc nepřidalo.

2

V sobotu jdu opět našim pomáhat do azylového domu.

„Dylane, prosím tě, odnes to,“ vloží mi máma do rukou plastovou bednu s hračkami, které právě uklidila.

Obratně se vyhnu pobíhajícím dětem paní Wilkinsonové a uložím bednu na své místo.

„Judy, Petere, nelítejte tu!“ snaží se je dohonit, aby je ukáznila.

Rád vidím, že se tu konečně cítí bezpečně. Všichni tři. Když sem přišli, byli hrozně zbídačení po psychickém i fyzickém teroru jejího manžela. Dlouhou dobu se je snažil atakovat i tady, ale zhruba před dvěma měsíci se po něm slehla zem. Vždycky mě potěší, když to ti parchanti vzdají a jejich rodiny tak mají možnost se z toho vzpamatovat a jít dál.

„Dylane, mohl bys ještě…“ Přestávám mámu vnímat, protože do haly vstoupila známá osoba.

„Emily!“ nadšeně ji jdu přivítat. „Tak jsi přišla.“

„Jo… ehm… ahoj.“ Krásná křehká blondýnka ode mě o krok ustoupí.

„Promiň. Nechal jsem se unést.“ Taky od ní o krok ustoupím, abych jí dopřál bezpečný prostor.

„Dylane, představíš nás?“ objeví se u nás zvědavá máma za tátova doprovodu.

„Tohle je Emily. Pozval jsem ji k nám, aby si to tu prohlédla.“

„Aha, chápu,“ usměje se na ni máma vstřícně, „já jsem Katie a tohle je můj muž Andy.“ Táta ji jen zdvořile pozdraví a dál se drží opodál. Má totiž vrozenou vlastnost děsit lidi od pohledu.

„A našeho syna už očividně znáš. Každopádně jsme ti plně k dispozici. Provozujeme to tu už spoustu let a není nic, s čím bychom se tu nesetkali, tak se nemusíš bát nebo se za něco stydět. Dylan tě tu teď provede a zodpoví ti všechny otázky. My se musíme vrátit do kuchyně. Vařit oběd pro pětadvacet lidí není sranda.“ S těmi slovy odejde i s tátou do kuchyně.

„To tu žije pětadvacet lidí?“ zeptá se Emily a rozhlédne se po domě plném žen a dětí.

„Nežijí tu všichni. Většina má své domovy, ale často sem chodí na podpůrné skupiny nebo prostě jen chtějí být v bezpečném prostředí se svými dětmi. Taky se ti omlouvám za to nedorozumění. Když jsem mámě řekl, že jsem tě sem pozval, tak zřejmě usoudila, že se známe nějak blíž. Proto navrhla, abych tě tu provedl já, jinak by se toho ujala sama. Ženy tu mají totiž přirozeně strach z mužů. Takže pochopím, jestli prohlídku nechceš absolvovat se mnou. Můžu jít pomáhat do kuchyně a máma tě tu provede.“

„Ehm… to je dobrý. Tebe znám přece jen o něco víc.“ Rozpačitě přešlápne na místě.

„Dobře, jdeme na prohlídku. Kdybych mluvil moc rychle nebo toho na tebe bylo moc najednou, tak řekni a dáme si pauzu.“ Začneme procházet dům.

„Naši tohle centrum založili před šestadvaceti lety a postupně z něj vybudovali bezpečné prostředí pro týrané ženy. Jak vidíš, tenhle obývák je dost velký. Neslouží jen jako společenská místnost, ale i jako místo, kde se konají besedy, knižní klub a filmové večery. Tady dál je knihovna, hned vedle herna pro děti a tělocvična.“

„Tělocvična?“ zaraženě se podívá do místnosti s žíněnkami a boxovacími pytli.

„Ano, dá se tu skvěle vybít vztek a frustrace a pravidelně tu pořádáme lekce sebeobrany. Doporučuju ti na ně chodit. Když budeš vědět, že se ubráníš, rychleji se zbavíš strachu. Potom je tu samozřejmě kuchyně s velkou jídelnou.“ Nakoukneme do kuchyně, kde je momentálně asi tak milion lidí, co společně vaří za přítomnosti povykujících dětí. „Tyhle dveře vedou na zahradu,“ otevřu velké francouzské dveře, „v létě tu bývá živo, ale vzhledem k tomu, že se začíná ochlazovat, tak se už všichni zdržují převážně uvnitř.“ Vyjdeme schody do patra. „Tady jsou pokoje k ubytování. Dohromady jich je celkem sedm. Každý jinak velký. Teď tu máme jeden volný, kdybys měla zájem.“ Zavedu ji do nejmenšího pokoje s postelí pro jednoho, psacím stolem a skříní. „Vím, není to bůhvíco, ale můžeš si to tu vyzdobit podle svého. Koupelna tu, bohužel, není. Ta je jen u dvou největších pokojů, takže bys musela používat tu společnou na chodbě, ale je čistá a s ostatními se můžeš domluvit na harmonogramu, abys měla soukromí. Tenhle pokoj je určený pro jednoho, ale pokud máš dítě, tak to nějak zařídíme.“

„Nemám dítě. A pokoj nepotřebuju,“ obejme si trup v ochranném gestu.

„Samozřejmě. Byl to jen návrh. Nemusíš tu bydlet, když nechceš. Jen že většina žen nemá kam jít, když odejde od manžela. Většinou nemají vlastní peníze.“ Teď se jí budu muset zeptat opatrně, abych ji nevylekal nebo nespustil její obrannou reakci.

„A ty, Emily, žiješ sama?“ snažím se zjistit, jestli je pořád s tím násilníkem.

„Našla jsem si garsonku kousek od centra,“ vyhýbá se očnímu kontaktu, „není to nic moc, ale je to moje.“

„To je skvělé! Tady je ubytování stejně jenom dočasné. Snažíme se všechny osamostatnit a vrátit zpátky do normálního života. Taky by to nebylo kapacitně možné, vzhledem k tomu, že přicházejí stálé nové… jak to říct… uchazečky? Rozumíš, co se tím snažím říct?“ rozpačitě se usměju. „Přijde mi, že jsem začal blekotat blbiny. Nejsem zvyklý tu někoho provádět.“

„Jde ti to docela dobře,“ poprvé se usměje a musím říct, že mě to zahřálo u srdce.

„To rád slyším. Nerad bych tě vyděsil svojí horlivostí.“ Horlivostí? To znělo divně. Radši budu dělat, že jsem to neřekl. „Každopádně naše pomoc se nevztahuje jenom na ubytování. Jak jsem říkal, pořádáme besedy a kurzy sebeobrany. K tomu zajišťujeme odbornou psychoterapii, právní poradenství a pomáháme s hledáním zaměstnání. Máš práci, Emily?“

„Mám. Pracuju v knihovně.“

„Fakt? Já miluju knihy! Popravdě, v knihovně skoro bydlím. Jak to, že jsme se tam ještě nepotkali?“

„Nepracuju tam dlouho a většinou katalogizuju knihy ve skladu.“

Do skladu mi jí přijde celkem škoda, ale asi se tam cítí bezpečně.

„Ty služby jsou zdarma?“ zeptá se se zájmem.

„Samozřejmě. Všechna naše pomoc je zdarma.“

„Jak je to vůbec možné? Kde na to berete peníze? Od státu?“

„Ano, stát nám dává vysoké dotace a jednou ročně pořádáme charitativní ples, na kterém se vždy vybere slušná částka.“ Sejdeme schody do přízemí. „Tak co tomu říkáš? Zapojíš se do našeho programu?“

„Já… nevím. Musím si to promyslet. Promiň.“

„Nemusíš se omlouvat. Řekl jsem ti hodně informací, které si potřebuješ zpracovat. Až budeš připravená, stačí zavolat nebo se tu objevit. Naše dveře ti jsou vždy otevřené.“ V tu chvíli se zrovna otevřou vchodové dveře a někdo vejde dovnitř.

„Vidíš, neříkal jsem to?“ využiju to k žertu.

„Řekla bych, že mě teď spíš vybízejí k odchodu.“ Druhý úsměv. Bingo! „Měj se, Dylane,“ mávne na mě při odchodu.

„Tak co?“ ozve se hlas za mnou.

„Ježiš, mami! Málem jsem z tebe dostal infarkt!“ vyčtu jí, že se za mnou objevila jako duch.

„Jo, přikrást se teda umí,“ připojí se k nám táta.

„Učila jsem se od toho nejlepšího,“ dobíravě na něj nakrčí nos. „Tak jak to dopadlo? Přidá se k nám?“ vrátí pozornost zpátky ke mně.

„Snad jo. Musí si to promyslet.“

„A v jaké je situaci? Odešla od něj, nebo je pořád s ním?“

„Odešla. Bydlí teď v nějaké garsonce.“

„Týrání psychické, fyzické, nebo oboje? Děti? A co peníze, má?“

„Mami, já fakt nevím!“ odseknu otráveně. „Nevystavil jsem ji křížovému výslechu. Nechtěl jsem na ni přehnaně tlačit.“

„Já myslela, že ji znáš. Vždyť jsi ji sem přivedl.“

„Nepřivedl jsem ji sem. Jen jsem jí dal vizitku a řekl, ať se staví.“

„Proč jsi mi to neřekl? Provedla bych ji tu sama! Víš, že se ze začátku bojí každého chlapa!“

„Zlato, klid. Evidentně odsud neprchla s křikem. Navíc… Dylan nevypadá zrovna hrozivě.“

Proč to táta říká, jako by to bylo něco špatného?

„To není nic proti tobě, Dylane. Jde jen o to, že jsou ze začátku hrozně křehké a musí se na ně opatrně.“

„Já vím, mami. Vždyť jsem v tom vyrostl,“ připomenu jí dotčeně. „Nabídl jsem, že ji provedeš ty, ale nechtěla. Pořád jsem pro ni byl známější tvář já, a tak mi důvěřovala. Udržoval jsem si odstup a nijak se jí nedotýkal. Vše jsem jí vysvětlil a řekl, že má u nás vždy dveře otevřené.“

„To jsi udělal dobře.“ Srdečně mě obejme. „Poradil sis skvěle.“

„Díky, mami.“

„Co kdybychom nechali těch srdceryvných řečiček a nakopali pár zadků?“ připomene nám táta lekci sebeobrany, která nás čeká.

* * *

V úterý jdu jako vždy do baru za Sabrinou.

„Co je nového?“

„Nic moc.“ Sním pár buráků z misky. „Víš, že tohle je děsně nehygienický?“ podotknu a sním další hrst ořechů.

„Očividně tě to netrápí.“

„Jím to jenom proto, že jsem viděl, jak jsi je zrovna nasypala do čisté misky. Jinak bych se toho nedotkl ani dvoumetrovou tyčí.“ Očistím si ruce od soli. „Víš, že většina lidí si po záchodě nemyje ruce?“

„To neříkej mně, ale mému šéfovi. Ten trvá na tom, aby byly na baru buráky zdarma.“

„Jasně, protože jsou slaný a lidi potom víc pijou, ale stejně je to pěknej hnus.“

„S tím souhlasím.“

„Nechceš jít do bazénu?“

„Co?“ zmateně na mě zamrká. „Jak jsi od buráků přešel k bazénu?“

„Nijak. Prostě jsem změnil téma. O burácích se toho totiž moc vykládat nedá,“ pokrčím nad tím rameny. „Zítra si jdu zaplavat, tak bys mohla jít se mnou.“

„Začíná podzim,“ kouká na mě jak na blázna.

„No a? Je to krytý bazén.“

„To je jedno. Do bazénu nejdu.“

„Proč? Neumíš plavat?“

„Jasně že umím plavat,“ protočí oči v sloup.

„Tak proč nechceš jít?“

„Protože mě zveš, jenom abys mě viděl v plavkách.“

Popravdě jsem ji chtěl vidět bez make-upu. Občas si toho na sebe dává trochu moc, proto mě zajímá, jak vypadá bez něj. Ale tím bych ji mohl urazit, takže to radši nezmíním.

„Samozřejmě. Kdo by tě nechtěl vidět v plavkách?“

„Já bych chtěl,“ ozve se starej Joe z druhého konce baru.

„Vidíš? Každý po tobě touží.“

„Kdybys jen nekecal! A ty, Joe, si nech zajít chuť,“ ukáže na něj výhružně prstem.

„Jestli budeš takhle odhánět všechny svoje nápadníky, tak si nikoho nenajdeš,“ rýpnu si do ní ze srandy.

„Nedávno jsi mi říkal, že nemám snižovat nároky, a teď bys mě chtěl dát dohromady s bezzubým starcem? Nic proti, Joe.“

„V pohodě. Já o sobě nemám mylné představy,“ odpoví Joe klidně.

„Jasně že bych byl radši, kdybys nechodila s gerontem. Nic proti, Joe. Ale nápadníci se tu zrovna netrhnou.“ Nezašel jsem s tím žertováním daleko?

„Tak jen pro tvoji informaci, včera jsem byla pozvaná na rande!“

Takže jsem to přehnal. Urazila se.

„No, bezva! A zuby má svoje?“ Nedokázal jsem odolat. To se nabízelo samo.

„Ano a má dokonce i vlasy a nemusí nosit naslouchátko.“

„Páni! Měla bys po něm chňapnout dřív, než ti ho někdo přebere.“

„Ještě jsem s tím rande nesouhlasila.“

„Proč ne? Je ošklivej?“

„Není.“

„Tak smrdí?“

„Nesmrdí.“

„Takže má malýho ptáčka?“ zatvářím se blahosklonně.

„O tom dost pochybuju.“

„Tak v čem je problém? Jdi na rande a bav se!“

„Víš co, asi máš pravdu. Měla bych na to rande jít.“

„Konečně kloudná řeč!“

* * *

Miluju plavání. Minimálně třikrát týdně si v bazénu dám pořádně do těla. Jsem díky tomu fit a udržuju si vyrýsovanou postavu, která neunikla ani támhle té sexy blondýnce. Usměju se na ni a ona se podle očekávání začervená a zdánlivě stydlivě sklopí zrak. Ale hned se na mě znovu podívá s okouzlujícím úsměvem. To vypadá slibně. Skočím do vody dokonalou šipku, aby si mě ještě prohlédla, a po uplavání dvou bazénů k ní nenuceně přijdu.

„Ahoj, pěkný úsměv.“

„Nápodobně,“ odvětí a pozoruje moje ďolíčky ve tvářích.

„Chodíš sem často? Ještě jsem tě tu neviděl.“

„Možná sis mě jen nevšiml.“

„Tebe bych si rozhodně všiml.“

Polichoceně se zardí. „Dobře plaveš. Věnuješ se tomu závodně?“

„Když jsem byl mladší, tak jsem závodil za školu.“ Vážně se jí snažím nečumět na prsa, ale jsou tak velký, že mají skoro vlastní gravitaci. Nehledě na ty miniaturní bikiny. Určitě nedá moc práce, aby sklouzly dolů.

„Co si takhle spolu zaplavat?“ Chytím ji za pas a za doprovodu jejího hlasitého výkřiku ji hodím do vody. Jo, měl jsem pravdu. Horní díl plavek se jí vyhrnul až k bradě. Nejvyšší čas skočit za ní.

„Máš štěstí, že jsi tak pěknej, jinak bych byla naštvaná!“ Snaží se plavky rychle vrátit na své místo.

„Nemůžu za to, že máš nepraktický plavky.“

„Možná jsou nepraktický, ale sluší mi.“

„To je slabý slovo,“ lačně si ji prohlédnu.

„Jdeš na to dost zpříma.“

„Můžu na to jít i zezadu.“ Vzhledem k tomu, že dosáhnu na dno, postavím se těsně za ni. „Lepší?“

Hrudník se jí vzedme a bradavky postaví. Jakmile se jí dotknu, naskočí jí husí kůže.

„Máš kliku, že nejsem puritánka,“ otočí se ke mně a začne mě líbat. No, proč ne?

Nakonec to skončilo rychlovkou ve sprše. Samozřejmě, nejsem idiot a vytáhl jsem ho z ní dřív, než jsem se udělal. Ale stejně bych si měl dávat větší pozor. Tyhle jednorázovky by se mi nemusely vyplatit. Riziko mi došlo, až když jsme se loučili a teprve jsme se navzájem představili. Sabrina má pravdu. Občas jsem fakt blbej.

* * *

„Dneska tu nikoho nesbalíš?“ dolije mi Sabrina v pátek večer panáka whiskey.

„Myslím, že bych si s tím měl dát na chvíli pokoj.“

„Proč? Snad ses nám nezamiloval?“ uchechtne se posměšně.

„Ne. Spíš jde o to být rozumný.“

„Co tím myslíš?“

„Měl bych si dávat většího majzla.“

„Něčím ses nakazil?“ znechuceně nakrabatí čelo.

„Nenakazil!“ ohradím se dotčeně. „Jen chci, aby to tak i zůstalo.“

„Zkus používat kondomy, ty blboune.“

„V bazénu je zrovna nenosím po kapsách.“

„Šukal jsi v bazénu?“

„Jasně že ne. Dělali jsme to ve sprše.“

„Nevím, v čem je to lepší? Ty sprchy jsou stejně veřejný jako ten bazén.“

„Tak přinejmenším nikdo nebude plavat v mým spermatu,“ otráveně se napiju skotské.

„Další důvod, proč do bazénu nechodím. Nikdy nevíš, co do něj lidi vypouštějí.“ Na pár minut se rozhostí ticho. „A to jsi ji sbalil v tom bazénu?“ vrátí se Sabrina k tématu.

„A kde jinde?“

„To bylo rychlý.“

„To rychlovky bývají… Co?“ zareaguju na její odsuzovačný výraz.

„Nic.“

„Neříkej nic, když máš očividně něco na srdci.“

„Jen mi to přijde ujetý. Co za holku se vyspí s neznámým klukem v bazénu?“

„Víš, že by ses mohla zeptat i obráceně? Co za kluka se vyspí s neznámou holkou v bazénu?“

„Nechtěla jsem ranit tvoje city.“

„Pozdě.“

„Nesváděj to na mě. Kdybys s tím byl v pohodě, tak by tě moje řeči nevyvedly z míry.“

„Nikdo mě z ničeho nevyvedl. Jsem v pohodě.“

„Fajn.“

„Fajn.“

K tomuhle tématu jsme se už nevrátili, ale v hlavě si to pořád rozebírám. Nezávazný sex jsem měl už dřív, a nikdy jsem z toho extra výčitky nebo nějakou morální kocovinu neměl, tak proč teď? Možná prostě už jen stárnu. Nebo mi chybí vztah. Od posledního rozchodu to budou dva roky a od té doby mi vztah nevydržel déle než tři týdny. Mohl bych na tom zapracovat. Sex je přece jenom lepší, když tu holku znám důvěrněji.

Sedět v baru, když nikoho nechcete sbalit a vaše kámoška nemá čas kvůli obsluhování, je ztráta času. Proto jsem se rozhodl zajít za rodiči do centra. Stejně jsem jim slíbil donést několik věcí.

„Ahoj, mami. Přinesl jsem ti ty deky,“ položím nové přikrývky na stůl v jídelně.

„Bezva, ty staré už potřebují nutně vyměnit. Jo a mohl bys zítra vyučovat sebeobranu? S tátou bychom si chtěli udělat večer pro sebe.“

„Jasně, není problém. Jdete někam na večeři?“

„Uvidíme. Andyho poslední dobou pobolívá to rameno, tak nevím, jestli se na to bude cítit.“

Táta si poranil rameno, když jsem byl ještě nemluvně. Nikdy mi neřekli podrobnosti. Vím jen, že má poničené nervy, velkou jizvu a omezený pohyb. Vždy, když se ho na to zeptám, odpoví mi, že je to připomínka toho, aby se nechoval jako debil. Zřejmě si neuvědomuje, že jsem pak zvědavý ještě víc.

„A jak to tu jde? Zapojila se Emily?“

„Ze začátku tu párkrát byla, ale nějakou chvíli jsem ji tu už neviděla.“

„Nelíbilo se jí tu?“

„Těžko říct. S nikým moc nekomunikovala.“

„Třeba jen potřebuje čas.“

„Třeba. Nebo se k němu vrátila. Tak či tak je to na ní.“

Po cestě domů se zastavím v knihovně. Napadlo mě zkontrolovat Emily, a pokud tu nebude, vypůjčím si aspoň něco ke čtení.

„Zdravím, je tu Emily?“ zeptám se staré paní u výdeje knih.

„Která Emily?“ podívá se na mě odměřeně přes obroučky brýlí na čtení.

Sakra, nenapadlo mě, že jich tu mají víc, a její příjmení neznám. Vtom ji zahlédnu na galerii v patře, jak skládá knihy do regálu.

„Už nic. Vidím ji.“ Vyběhnu schody a přijdu k ní tak, aby mě včas zpozorovala a nelekla se mě. „Ahoj, Emily.“

„Ahoj, Dylane,“ překvapeně zatěká očima, „přišel sis půjčit knihy?“

„To taky, ale zajímalo mě, jak se ti vede? Prý jsi přestala chodit do centra?“

„Jo… no… víš… asi to není nic pro mě.“

„Nelíbí se ti tam?“

„O to nejde. Všichni jsou tam na mě moc milí.“

„Tak ses vrátila k manželovi?“

„Byl to přítel a ne, nevrátila.“

„To rád slyším.“ Její laní oči se do mě zabodnou, až se mi z toho naježí chlupy na zátylku. Uhnu pohledem a odkašlu si. „Líbí se ti práce v knihovně?“ opřu se o knihovnu, ze které mi na hlavu vypadnou knížky. „Au!“

„Není ti nic?!“ vyjekne poplašeně.

„Ne, promiň. Dělám ti tu bordel,“ dřepnu si a začnu sbírat knihy z podlahy.

„Ne, byla to moje vina.“ Přidá se ke mně. „Zjevně jsem je tam nedala pořádně.“

„Moc jsem se do té knihovny opřel.“ Oba sáhneme po stejné knize. V momentě, kdy se jí dotknu, ucukne rukou, jako kdybych ji popálil. Okamžitě se stáhnu.

„Promiň,“ vyhrknu provinile, „nechtěl jsem…“

„To je dobrý.“ Vstane s několika knihami přitisknutými k hrudníku, které slouží jako obranný štít.

„Radši bych měl jít.“ Položím zbytek knih do regálu. „Jen bych tě chtěl požádat, jestli by sis centrum ještě nerozmyslela. Nemusíš se tam účastnit všeho. Stačí jedna dvě aktivity. Ohromně to pomáhá s psychikou, a kdyby ses chtěla posílit i fyzicky, tak zítra tam od sedmi vyučuju sebeobranu. Pomůže ti to se tolik nebát.“

„Promyslím si to.“

„Bezva, víc nežádám. Zatím se měj a třeba zítra na shledanou.“ Mile se na ni usměju a vypadnu z knihovny.

3

„Tak, dámy, jste připravené?“ Protáhnu si svaly, abych se trochu zahřál.

„Jasně, jdeme si nakopat zadky!“ zavelí Rory odhodlaně. Neuvěřitelné, že ještě před půl rokem sotva promluvila.

Ve dveřích se objeví Emily. Vyděsí ji početná účast a začne couvat.

„Ahoj, Emily! Pojď dál!“ Nenechám ji zdrhnout. „Emily je tu nová, tak ji všichni pěkně přivítáme.“

„Ahoj, Emily!“ zahlučí všichni sborově se značným pobavením.

Emily se k nám otočí čelem. „Ahoj,“ mávne do místnosti se značnými rozpaky.

„Nenech se jimi zastrašit. Jsou jen naspeedované adrenalinem.“

„My jsme jen nadšené, že nás budeš dneska učit ty.“ Mary se dostala do fáze, kdy už začíná opět flirtovat, ale zatím si to zkouší jen v bezpečném prostředí na mně a mém tátovi.

„Vsadím se, že to říkáš i mému otci,“ rýpnu si do ní ze srandy.

„Co naplat. Je na vás radost pohledět.“

„Děkuji ti, že sis všimla mé neskonalé krásy,“ přeháním teatrálně, „a teď už nech toho flirtování a pojď mi sem dopředu pomoct s názornými ukázkami.“

Sebeobranu většinou vedou moji rodiče společně. Jednak proto, že ženy ze začátku nechtějí přijít do tak těsného kontaktu s mužem, a jednak jim názorně předvedou, jak snadno dokáže žena skolit téměř dvoumetrového chlapa.

Po předvedení několika chvatů utvořily holky dvojice, aby si to na sobě navzájem vyzkoušely. Většina z nich sem chodí pravidelně, takže si tím spíš jen oživují cviky. Kromě Emily, samozřejmě. Ta se zdá být ztracená a vyplašená.

„Všechno v pořádku?“ zeptám se jí.

„Já… ne… kazím to.“ Zahanbeně se scvrkne přede mnou a před Cloe, se kterou nacvičuje.

„Cloe, dala bys nám, prosím tě, chvilku? Jdi zatím trénovat s Rory a Michelle.“

„Jasně.“

Kývnu na Emily, abychom šli kousek stranou: „Co se děje? Máš strach?“

„Asi… teda určitě…“ obejme si trup. „Logicky vím, že mi tu nic nehrozí, ale moje tělo stejně vyšiluje.“

„To je normální. Časem se to zlepší, ale pokud chceš, tak se dneska můžeš jenom dívat. Zjistit co a jak a doopravdy se ujistit, že ti tu nic nehrozí.“

„Nevadilo by to?“

„Určitě ne. Posaď se a dopřej si času, kolik potřebuješ.“

Chystal jsem se vrátit k ostatním, když jsem zaslechl: „A… ehm… Dylane?“

„Ano?“ Obrátím se zpět k Emily.

„Vím, že máš spoustu práce a tak…“ opět se vyhýbá očnímu kontaktu, „…ale neposadil by ses tu na chvíli se mnou?“ Zjevně jí dalo hodně práce mě o to požádat, takže si nemůžu dovolit odmítnout. Navíc, holky jsou teď na čas zabavené procvičováním sestavy.

„Samozřejmě.“ Posadíme se společně na lavici u stěny, o kterou se opřeme zády.

„Díky a promiň, že jsem tak ukňouraná.“

„Nejsi ukňouraná. Naopak jsem to uvítal. Celý den jsem se nezastavil.“

„Opravdu? Co jsi dělal?“

Lhal jsem, proto začnu říkat blbiny: „Byl jsem si zaběhat, s kámošem na obědě, zařizoval jsem něco pro centrum a snažil jsem se pracovat.“

„Pracovat? Ty máš ještě druhou práci?“

„Já vlastně v podstatě nemám práci. Tady jen občas vypomáhám a to druhý je spíš takový koníček.“

„Co je to za koníček?“

„Nějaké programování. Nebudu tě tím nudit. Radši mi řekni něco o sobě. Co ráda děláš ve volném čase?“

„Čtu,“ pobaveně se usměje. „Já vím, je to hrozné klišé. Knihovnice, co ráda čte. Ale je to tak.“

Já jsem za to rád. Je sečtělá. Proto na ni nepůsobím povýšenecky, když mluvím spisovně. O tohle se postarala babička. Evidentně nešlo trávit prázdniny na francouzském panství, aniž by se mi slušné chování nedostalo pod kůži.

„Mně to nepřijde jako klišé. Náhodou pro knihovnice jsem měl vždycky slabost. Když jsem byl na základce, tak jsem byl zabouchnutý do paní Aweryové. Měla velké dioptrické brýle a tužku ve vlasech. Tenkrát jsem v knihovně v podstatě bydlel.“ Proč vypadá, že zadržuje smích? Vtom mi to došlo. „Byla mladá!“ vyhrknu zděšeně. „Bylo jí nanejvýš třicet!“ uvedu na pravou míru mylně utvořenou představu o mně a důchodkyni.

„Já tě nesoudím,“ baví se na můj účet.

„Moje mužnost sice utrpěla, ale aspoň jsem tě rozesmál. To beru jako výhru.“

Zdálo se mi to, nebo mezi námi přeskočila jiskra? Soudě podle svrbění v rozkroku se mi to nezdálo. Nejvyšší čas vypadnout.

„Promiň, musím se jim jít věnovat.“

„Samozřejmě, jen jdi.“

To poslední, co potřebuje, je, aby ji obtěžoval nějaký nadrženec. Vážně bych si měl najít holku. Nebo se vrátit k jednorázovkám.

* * *

„Co je to s tebou? Jsi nějaký přešlý,“ postaví přede mě v úterý Sabrina panáka whiskey.

„Nedohodila bys mi nějakou kamarádku?“

„Proč bych to dělala? Mám je ráda.“

„Tak to ti pěkně děkuju.“

„Promiň,“ upřímně se omluví. „Na co potřebuješ, abych ti dělala dohazovačku? S balením holek problém nemáš.“

„To nemám, ale věřím tvému úsudku. Nebavila by ses s nějakou pipinou a já bych se tak vyhnul náhodnému randění s bůhví kým.“

„Chceš vztah?“

„Ano, prosím.“

„Promiň, ten v nabídce nemáme.“

„Škoda. Vydělali byste majlant.“

„Na to nám stačí výborné buráky,“ přisune ke mně napůl vyjedenou misku.

„Ne, díky,“ zhnuseně ji od sebe odstrčím. „Jak ti vůbec dopadlo to rande?“

„Nechci o tom mluvit.“

„Proč ne? Byl to blb?“

„Jo.“

„Smůla, že každý není tak dokonalý jako já,“ roztomile se na ni usměju.

„Strč si ty ďolíčky někam.“

„A kam?“ pobaveně se uculím.

„Klidně do prdele.“

„A co kdybych je strčil do té tvojí?“ Vyjeveně na mě vykulí oči. „Už jsem to přehnal?“

„Trochu jo.“

„Promiň. Někdy se chovám jako pako.“

„Jenom někdy?“

„Fajn, chovám se tak docela často. Ale ve většině případů si to neuvědomím, protože ty jsi jediná, kdo mě na to upozorňuje.“

„Jak jinak by ses stal lepším člověkem?“

„Kdo potřebuje být lepší člověk? Zatím to vypadá na velkou nudu a sexuální frustraci.“

„Já ti neřekla, abys začal žít v celibátu. Pro mě za mě si šukej, s kým chceš, jen při tom používej kondom.“

„Ano, mami.“

„Tohle už nikdy neříkej!“ výhružně na mě namíří ostrý nůž, kterým krájela limetku.

„Vypadáš nebezpečně.“

„Proč se ti rozšířily zorničky?“

„Nevím, jsi u toho děsně sexy.“

„Ježiš, ty jsi taky na sado maso?!“ znechuceně třískne nožem o prkénko.

„V klidu, jo? Co se stalo? Ten pablb z rande si myslel, že jsi domina nebo co?“

„Jo!“ Nasraně se pustí do přípravy dvou koktejlů Mojito.

„Neříkal jsem ti, abys ten Tinder smazala?“

„Nepotkala jsem ho na Tinderu, ale tady v baru. Zdál se být normální.“

„A co po tobě chtěl? Naplácat?“ snažím se nesmát.

„Kéž by! To bych ještě překousla.“

„Teď začínám být opravdu zvědavý.“

„Nechci se o tom bavit. Změníme téma, ano?“

„Jsi smutná.“

„Ovšemže jsem smutná. Skončím sama s tuctem koček.“

„Neskončíš. Nakonec si najdeš stejnýho poděsa, jako jsi ty, a budete spolu šťastní až do smrti.“

„To mi vlastně docela pomohlo. Díky.“

„Jsem ti k službám.“

* * *

„Ahoj, co ty tady? Dnes jsme tě tu nečekali,“ podiví se máma překvapeně.

„Jen jsem se zaskočil podívat, jestli nepotřebujete s něčím pomoct.“

„Je sobota večer. Měl by ses někde bavit,“ řekne s mateřskou blahosklonností.

„Je teprve půl sedmé. Zábava ještě nikde není.“

„Čau, co tu děláš?“ přidá se k nám táta.

„Proč vás moje přítomnost tolik překvapuje? Jsem tu každou chvíli.“

„To je právě to divný. Je víkend. Neměl bys někde pařit?“

„Vy jste snad jediní rodiče na světě, co nutí svoje dítě chlastat.“

„O chlastání jsme nic neříkali,“ pokárá mě máma, „jen chceme, aby ses trochu bavil. Většinu času trávíš před počítačem nebo v knížkách.“

„Včera jsem byl v baru, jestli tě to uklidní.“

„To jsi byl za Sabrinou. To se nepočítá,“ odvětí máma.

Kdyby naši věděli, kolikrát jsem si díky tomu baru užil, už by jim to tak nevinné nepřipadalo.

„Možná počítá, jestli jí nadbíhá,“ podotkne táta nadějně.

„Tati, dej mi s tím pokoj. Už nejmíň milionkrát jsem ti říkal, že jsme jenom kamarádi.“

„A já ti milionkrát říkal, že je to pěkná blbost. Sabrina je skvělá holka, nevím, proč o ni nestojíš?“

„A co když nestojí ona o mě?“

„Pořád říkáš blbosti.“

„Začínám litovat, že jsem sem vůbec šel.“

„Tak se hned nerozčiluj, zlatíčko. Táta to s tebou myslí dobře,“ pohladí mě máma po tváři jako malého kluka.

„Půjdu, jestli teda nic nepotřebujete.“

Do domu začaly přicházet ženy na lekci sebeobrany. Zajímalo by mě, jestli se tu ukáže Emily.

„Koho vyhlížíš?“ podívá se táta stejným směrem.

„Emily. Minule tu byla na sebeobraně, tak chci vědět, jestli zase přišla.“

„Aha,“ vymění si s mámou starostlivé pohledy.

„Co?“ vyhrknu otráveně.

„Zlatíčko, Emily je bezesporu krásná, ale momentálně je hodně zranitelná.“

„Tím se mi snažíš říct co, mami?“ odseknu dotčeně.

„Že si zaděláváš na pěknej průser,“ odpoví za ni táta příkře.

„Nejsem idiot! Jen mě zajímá, jestli je v pohodě. O nic víc nejde,“ snažím se mírnit svoje pohoršení.

„Hele, Emily přišla,“ kývne táta ke dveřím. Všichni tři se na ni podíváme. Chudinka se kvůli nám zarazila a nervózně přešlápla na místě.

„Bezva, tak můžu jít. Mějte se,“ odejdu zadním vchodem, abych jim nedal důvod k dalším pochybnostem.

Rodiče mě hrozně naštvali! Co je na tom, že se zajímám, jestli je v pořádku? Vždyť mě to přece sami učili. Zajímat se o druhé! To, že je hezká, s tím nemá vůbec nic společného!

Posadím se kousek od domu na lavičku a zhluboka se nadechnu. Nádech… výdech… to je lepší. Ve vzduchu se vznáší oblak páry z mého teplého dechu. Podzim je letos opravdu chladný. Možná není nejlepší nápad sedět v té zimě na lavičce.

Periferně si všimnu osoby procházející opodál. „Emily?!“ vyhrknu udiveně.

„Jé, ahoj,“ polekaně nadskočí.

„Promiň, nechtěl jsem tě vyděsit,“ vyjdu ze stínu ukrývajícího lavičku. „Co tu děláš? Myslel jsem, že jsi šla na sebeobranu.“

„Šla… ale…“ došla jí slova.

„Ale?“

„Já nevím. Nějak jsem se tam necítila dobře.“

„Proč?“

„Neber si to osobně, ale tvůj táta mě děsí,“ nervózně se ošije.

„Ten děsí většinu lidí. Popravdě to při lekcích sebeobrany dost pomáhá. Pokud se žena dokáže postavit jemu, tak zvládne každého.“

„Jak to, že tvoji rodiče nejsou jako jiní rodiče?“

„Co tím myslíš?“

„Nevypadají jako normální důchodci.“

„Do těch mají opravdu daleko,“ pobaveně se zasměju. „Nechceš si jít někam sednout? Dát si čaj nebo tak něco?“ Navrhl jsem to, protože se zachvěla zimou.

„Ehm… Já nevím…“

„V pohodě, byl to jen nápad. Je mi kosa a mám hlad. Tak mě napadlo, jestli se nechceš jít najíst se mnou.“

„Od čaje jsi přešel k večeři?“

„Tak já budu jíst a ty se na mě můžeš koukat.“

„Jak galantní.“

„Já jsem galantnost sama,“ mile se na ni usměju. „Nedaleko odsud je pizzerie. Chceš tam zajít?“

„Dobře,“ souhlasí trochu nejistě.

V restauraci si sedneme ke stolu pro dva a objednáme si čaj a k tomu jídlo. Já si dám salámovou pizzu a Emily těstoviny s parmazánem.

„Řekni mi něco o sobě,“ vybídnu ji k hovoru.

„Moc toho není. Jsem celkem nezajímavá.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Proč? Ne všichni lidé jsou zajímaví.“

„S tím nesouhlasím. Na každém je zajímavá aspoň jedna věc.“

„Co je zajímavého na tobě?“

Má inteligence, můj vzhled, mé vysoké sebevědomí, pomyslím si.

„Moje ďolíčky,“ zatvářím se roztomile.

„To se nepočítá. Ty jsou vrozené. To je, jako kdybych řekla, že jsem zajímavá jenom proto, že jsem krásná.“ Vyhrkla to bez rozmyslu a hned se za to zastyděla. „Teda ucházející. Mám docela hezké oči,“ snaží se znít skromně.

„Nemáš se za co stydět. Krásná jsi. Jsem rád, že si to uvědomuješ. Ty jsi nebyla týraná moc dlouho, že ne?“

„Jako že ze mě to sebevědomí dost nevymlátil?!“ ohradí se naštvaně.

„Ne! Tak jsem to nemyslel!“ poplašeně se narovnám na židli. „Jde o to, že když je někdo týraný roky, jeho sebeúcta je na nule a trvá dlouho ty škody napravit. Jsem rád, že u tebe vidím aspoň záblesky zdravého sebevědomí. Snadněji se uzdravíš.“

„Aha,“ zahanbeně sklopí zrak do klína, „promiň, špatně jsem to pochopila.“

„Já jsem to špatně řekl. Občas dřív mluvím, než myslím.“

„Takže remíza?“

„Remíza,“ vzájemně se na sebe usmějeme.

„Proč se se mnou vůbec bavíš?“

„Co tím myslíš?“ nechápu její otázku.

„Do centra chodí spousta žen a pochybuju, že se každé věnuješ tolik jako mně.“

„Ani nevím. Asi za tebe svým způsobem cítím zodpovědnost. To já tě k nám přivedl, a z toho, že se ti u nás nelíbí, mám výčitky.“

„Nejde o to, že by se mi u vás nelíbilo. Jen je tam vždycky hrozně moc lidí a to mi způsobuje úzkost.“

„Můžu ti domluvit psychoterapie. Tam budete jeden na jednoho.“

„Na terapii nejdu!“ odmítne to ostře.

„Měla by sis to ještě rozmyslet. Psychoterapie je základ, bez toho…“

„Je psychiatr.“

„Kdo je psychiatr?“ zeptám se zmateně.

„Můj bývalý. Je psychiatr.“

„Ou!“ vyhrknu zaskočeně. „Potom chápu, proč nechceš na terapii.“

„Jo. Terapeutům a psychiatrům už nevěřím. Umí si s lidskou myslí pohrát až moc dobře.“

„Tak zkus aspoň tu sebeobranu.“

„Dylane, já fakt nevím. Možná kdybys ji vyučoval ty, ale takhle…“

„Chceš, abych ji učil já?“

„Jo… teda tak nějak. Aspoň trochu tě znám. A nejsi děsivý na rozdíl od svého otce.“

Proč mi to ani teď nepřijde jako kompliment? Možná bych si měl zajít na terapii sám.

„To není problém. Domluvím se s našima a převezmu sobotní lekce.“

„To po tobě nemůžu chtít.“

„Proč ne? Mně to nevadí.“

„Nechci být na obtíž a přišlo by mi blbý, kdybys to dělal jenom kvůli mně. Určitě máš v sobotu lepší věci na práci.“

„Nemám a samotnému mi prospěje víc pohybu.“

„Ty zrovna nevypadáš, že bys trpěl nedostatkem pohybu.“ Překvapeně nad její lichotkou pozvednu obočí. „Promiň, jen postřeh,“ dodá a vypadá, že se hanbou málem propadne.

„Přestaň se omlouvat. Zalichotilo mi to. Myslel jsem spíš, že mi neuškodí si boj zblízka zopakovat. Dlouho jsem ho nepraktikoval.“

„To tě naučili rodiče?“

„Ano, už od mala po mně házeli různé věci, aby mi zlepšili reflexy. A táta se se mnou v jednom kuse pral.“

„To zní… neobvykle.“

„To je ještě hodně mírně řečeno,“ řeknu se smíchem.

„Kde se to naučili oni?“

„Mámu to naučil táta a on se to naučil v armádě.“

„Je voják z povolání?“

„Ne. Byl tam jenom pár let. Dva nebo tři roky. Nevím přesně. O tomhle období moc nemluví.“

„Myslíš, že tam zažil něco ošklivého?“

Podle jizev na těle usuzuju, že ho možná i mučili, ale nikdy jsem neměl odvahu se ho na to zeptat.

„Nevadilo by ti změnit téma? Tohle mi není moc příjemný,“ přiznám popravdě.

„Jistě, promiň. Nechtěla jsem být vlezlá.“

„Nebyla jsi vlezlá, ale zvědavá. V tom je rozdíl.“

„Jsi milý kluk.“

„Ehm… Díky?“

„Řekla jsem něco nevhodného?“

„To ne, jen že kluci nechtějí být milí. Milý kluk je šprt, co ti spraví počítač, a ještě ti za to poděkuje.“

„Mně imponuje, když muž umí spravit počítač. Obzvlášť teď. Rozbil se mi a nemám na opravu.“

„Notebook, nebo stolní?“

„Notebook.“

„Tak ho příště přines. Podívám se ti na něj.“

„Umíš opravovat počítače?“

„Jasně že jo.“

„Takže jsi milý kluk.“

„Bože, jsem šprt jak vyšitej!“ V hlavě si vybavím všechno to programování a hodiny strávené rozebíráním věcí a zkoumáním, jak fungují.

„Máš štěstí, že holky zase jedou po chytrých klucích.“

„To jo. Se svým vzhledem bych si totiž nevrznul,“ zavtipkuju bezmyšlenkovitě a hned se leknu, jestli jsem to nepřehnal. Emily se však jen začervená a usměje se. Je to dobrý.

„A co tvoji rodiče?“ zeptám se a ukousnu si pořádný kus pizzy.

„Zemřeli. Mám už jen babičku a ta na tom není zdravotně nejlíp.“

„To mě mrzí. Můžu se zeptat, jak zemřeli?“

„Před pár lety měli autonehodu. Bylo to rychlý. Nečekaný,“ posmutní ve tváři.

„A s babičkou si rozumíš?“

„Docela ano. Jen ji moc nevídám. Žije totiž na Floridě.“

„Říkal jsem si, že asi nebudeš rodilá Kanaďanka. Máš přízvuk.“

„Evropa se hrozně přeceňuje,“ snažím se ji povzbudit.

„Jednou za čas někam vyrazím a pravidelně lítám do Francie za babičkou.“

„Lepší?“

„Můžeš.“