Julinka a její zvířátka – Nezbedný poník

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Rebecca Johnson

Julinka a její zvířátka – Nezbedný poník – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Megan, která si se mnou v dětství
tak ráda hrála na obchod se zvířaty.

JRx

Ahoj! Jmenuju se Julie. Je mi deset.

A jsem skoro veterinářka!

Vsadím se, že si říkáte, jak může být teprve desetiletá holka skoro veterinářka. Ale vlastně je to docela jednoduché. Moje mamka je veterinářka. Dívám se, jak pracuje, a pořád jí pomáhám.
Vůbec to není tak těžké, víte…

Kapitola 1
Veterináři mají občas spoustu práce

Byla sobota ráno a já před sebou měla spoustu práce. Mamka se dnes dopoledne chystala na mléčnou farmu k Novákovým ošetřit jednu jejich krávu, která se poranila o plot. Vždycky mě na cesty za pacienty bere s sebou, protože jí dost pomáhám. A taky se při tom můžu něco přiučit o práci veterináře. Tentokrát mamka říkala, že s námi může jet i Zuzka.

Nejdřív jsem ale musela zvážit a změřit svoje morčata, abych zkontrolovala, jak pokračuje jejich březost. Lulu už je tak nafouklá a kulaťoučká, že je veliká skoro jako talíř. Neodolala jsem a zaběhla pro jeden do kuchyně, abych se o tom přesvědčila. Zrovna jsem se chystala Lulu na talíř položit, když se objevila Zuzka.

Zuzka je moje nejlepší kamarádka. Bydlí hned vedle nás.

„Koukni se na tohle, Zuzi!“

Posadila jsem Lulu na talíř. Zůstal z něj vidět jen tenký bílý proužek na okraji, jinak ho morče celý zavalilo. Obě jsme dostaly záchvat smíchu.

„Je tak sladká, viď?“ rozplývala se Zuzka. „Už je vážně skoro úplně kulatá.“

„Tohle je na tom nejlepší,“ usmála jsem se, vzala jsem Zuzku za ruku a opatrně jí vsunula dlaň pod obrovské bříško morčete. „Když ji takhle chvilku necháš a budeš v klidu, občas ucítíš, jak se uvnitř hýbou malá morčátka.“

Sedly jsme si a tiše čekaly. Najednou se Zuzka celá rozzářila. Nic neřekla, ale pootevřela pusu a tiše překvapeně vydechla. Má moje morčata ráda úplně stejně jako já.

Ze své veterinářské brašny jsem vytáhla stetoskop a přiložila ho Lulu opatrně na plece. Potom jsem kývla směrem k mému zápisníku. „Mohla bys prosím tě zapsat do tabulky, že Lulu má silný a pravidelný tep? Já ji zatím zajdu zvážit.“

Zuzka všechno pečlivě zaznamenala. „Jak dlouho myslíš, že ještě bude trvat, než se narodí morčátka, Juli?“

Podívala jsem se do tabulky na všechna ta čísla od té doby, co jsme začaly vést záznamy o březosti.

„Morčata jsou březí zhruba deset týdnů, takže už to nemůže trvat dlouho. Nemůžu se dočkat.“

Když jsem Lulu zvedla z talíře, Zuzka se na něj podívala. „Nejsou tohle talíře, ze kterých jíte?“

Pokrčila jsem rameny. „Nemohla jsem najít žádný starý. Když ho umyjeme, bude to v pořádku.“

„Ale fuj,“ zamumlala Zuzka.

Pak jsem si všimla, že se k nám žene můj pětiletý bráška Max. Jako vždycky svíral v každé ruce jednoho dinosaura. Je jimi úplně posedlý. Nedokáže myslet na nic jiného. Leze mi to na nervy. Nejhorší na tom je, že jich má už stovky a já o ně pořád někde zakopávám, ale mamka mu pořád kupuje další a další.

„Maxasauříčku,“ oslovila jsem ho sladce. Vždycky mu tak říkám, když po něm něco chci. A vždycky to funguje.

„Co je?“ odpověděl nadšeně.

Podívala jsem se na jeho dinosaura. „Páni, není tohle nějaký nový? Toho jsem ještě neviděla.“

Max se úplně rozzářil. „To je Liopleurodon. Velký masožravý vodní ještěr, který žil ve středním jurském období. Byl velký až sedm metrů a…“

„Teda, to je krasavec,“ skočila jsem mu do řeči. Dobře vím, že ho člověk musí zastavit, jinak by vykládal hodiny a hodiny.

Max souhlasně pokýval hlavou.

S širokým úsměvem jsem mu podala ten talíř. „Nemohl bys ho za mě odnést do dřezu? Hrozně ráda bych si později prohlédla všechny tvoje dinosaury, ale právě teď tu mám spoustu práce.“

„Jasně,“ zakřenil se Max a rozběhl se s talířem do domu.

Zuzka jen zavrtěla hlavou a usmála se.

„Měly bychom si pospíšit,“ řekla jsem a vrátila Lulu do jejího malého domečku. „Ještě musím zvážit a změřit Šmudlu a zkontrolovat Kudrnáčovi uši, jestli nechytil nějakou infekci. Mamka říkala, že bude odjíždět v devět.“

„Tak to bych se měla jít oblíknout. V tomhle jet nemůžu! Vypadá to, jako by to domů přitáhla kočka.“

Podívala jsem se na Zuzčiny krásné copy, čistě bílé tričko, vyžehlené džíny a bílé tenisky. Pak jsem koukla na svoje pyžamo. Samé chlupy, stébla trávy a fleky od bláta. Jen jsem pokrčila rameny. Mám moc práce kolem zvířat, než abych si dělala starosti s tím, co mám na sobě.

„Juli, jsi hotová?“ zavolala na mě mamka z verandy. „Půjdu připravit auto. Zuzka už tady na tebe čeká.“

„Co to děláš?“ zeptala jsem se ho.

Vtom se ozvalo zatroubení.