Ježíšek vypráví o vánočních tradicích

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Napsal František Ber

Ilustroval Stanislav Hájek

Ježíšek vypráví o vánočních tradicích – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Ježíškovo vyprávění začíná

Čarovná hladina

Zlaté světýlko

Olověná kytička

Kouzelný plášť

Skořápky mají pravdu

Nápadník v knedlíku

Toulavé střevíčky

Úkoly kouzelného věnce

Kouzla Štědrého večera

Květina z hvězd

O duhové šupince

Perličky na stromech

Ježíškovo vyprávění začíná

Bylo krátce po Vánocích. V Ježíškově světě bylo již pěkně uklizeno, protože dárky pro všechny hodné děti už byly zabaleny a Ježíšek je roznesl do rodin. Do toho klidu najednou zabrumlal Poštísko: „ J ežíšku, tak s tímhle si opravdu nevím rady.“

„Copak tě trápí, kamaráde?“ zeptal se Ježíšek.

Poštísko se hrabal ve spoustě dopisů a povídá: „No přece tohle. V dopisech od dětí i jejich rodičů se píše o různých vánočních tradicích. To je pěkné, že je lidé dodržují. Třeba pouštějí ořechové skořápky, vyprávějí si o budoucnosti, lijí olovo a tak. Jenže plno se jich ptá, jak vůbec tyhle tradice vznikly, kde se mezi lidmi vzaly. No a to mě trápí, že to nevím.“

Do debaty se přidala Hvězdulka: „To je pravda, Ježíšku. Málokdo už ví, proč všechny ty zvyky začali lidé dodržovat. Ono se to předávalo od dědů na vnuky a každý si něco přidal, takže jejich původ už se těžko najde.“

Ťápula nechtěl zůstat pozadu: „Ale to je dobře, že někdo sem tam něco přidal. Přece proto jsou to lidové tradice, že si je lidé vyprávějí a různě upravují a domýšlejí. Ježíšku, a ty všechny zvyky a tradice znáš? I to, proč vznikly?“

Ježíšek se rozesmál: „Víte, přátelé, ono je to složitější. Znám i neznám, protože lidé si je vyprávějí a upravují, jak právě řekl Ťápula. Znám ale o mnohých z těch vánočních zvyků pěknou pohádku. Vždyť vy si některé z nich pamatujete také. Skoro ve všech jste přece hráli důležitou úlohu. Jenže tenkrát, před mnoha a mnoha lety, to nebyla pohádka. Byl to příběh skutečných lidí a nás, pohádkových bytostí. My jsme těm lidem pomáhali. Pohádka z toho byla, až když tu příhodu vyprávěli dědové a babičky svým vnoučatům. Já bych toho mohl vyprávět!“

„To je nápad, Ježíšku. Vyprávěj!“ skočila mu do řeči Hvězdulka.

„ J á mám také nápad. Říkali jste, že všechny ty tradice, zvyky a vánoční příběhy lidé už skoro zapomněli. Víte co? Pozveme k tomu vyprávění plno dětí. Třeba se jim ty příběhy budou líbit a budou je potom vyprávět zase svým dětem a ty zase dalším a tak dál…“ přidal se netopýrek Pírek

„A tak se udrží jejich tradice, viď,“ usmál se Ježíšek. „Dobrá tedy, pozvěte sem plno dětí, ať si nenamáhám pusu jen tak nadarmo.“

To se také stalo a Ježíšek začal vyprávět pohádky o vánočních zvycích a tradicích.

Čarovná hladina

To vám jednou v jedné malinké vesničce žili tři kluci. Byli si hrozně podobní, střapatí a divocí, i jména měli podobná. Jan miloval dřevo, učil se truhlářem a byl moc šikovný. Jára se točil kolem rybníků, učil se rybářskému řemeslu a byl velmi pracovitý. Jirka se točil kolem všeho, uměl tak trochu od každého kousek a vůbec nevěděl, čím bude. Byl to ale on, kdo měl stále plno nápadů a kdo se nebál hlídače v žádném sadu, kam v létě tihle kluci chodili na jablka. Jenže teď právě nebylo léto. Byla zima a zrovna před Vánoci.

Jirka zase přišel se zajímavým nápadem. Povídá: „Kluci, od starého ponocného jsem slyšel, že když se na Štědrý večer podíváš na hladinu rybníka, uvidíš tam to, co tě v životě určitě čeká. Myslíte, že bychom to mohli zkusit?“

Kamarády nemusel dvakrát přesvědčovat, vždyť ty největší nápady i všelijaké rošťárny jim vždy vymyslel právě Jirka. Jakmile tedy rozbalili dárky, kterých v jejich chudých rodinách zase nebylo tak moc, vypravili se k rybníku.

První se nad hladinu sklonil Jára. Vždyť rybníky byly jeho svět. Nejdřív nespatřil nic, ale za chvilku se hladina urovnala jako zrcadlo, a co Jirka nevidí! Na hladině je krásný obraz, jak on sám, o pár let starší, stojí na zápraží nádherného baštýřského domu na břehu toho největšího rybníka. Po svém boku má pěknou paní a houf dětí.

„Tohle by se mi líbilo,“ spokojeně zamumlal Jirka a nechal Jana, ať se i on podívá.

Jan na hladině uviděl sám sebe před pěknou továrničkou na nábytek.

„To by se mi také moc líbilo,“ usmál se Jan.

Když se však nad vodu naklonil Jirka, hladina se dlouho vlnila, všelijaké obrazy se na ní objevovaly a nakonec se Jirka uviděl s knížecí korunou na hlavě.

„Tak vám povím, kluci, že je to asi nějaký nesmysl a šálení,“ řekl Jirka se smíchem. „Já přece žádný kníže být nemůžu.“

Jen to dořekl, zašuměl kolem nich lehký vítr a před nimi stála krásná a důstojná paní. Než se kluci stačili leknout, zvonivým hlasem řekla: „Jen se tomu, kluci nevěřícní, nesmějte. Všechno se může splnit, ale musíte využít toho, co nejlépe umíte. Jane, ty použij svou šikovnost, ty, Járo, svou pracovitost. Jen u Jirky nevím, co je jeho předností, asi fantazie a statečnost. A abyste věděli, že vám neradí leckdo, já jsem královna Větrule z Ježíškova světa. To se dnes docela hodí, že?“ zasmála se Větrule a zmizela.

Kluci chvíli kulili oči do mlhy, kterou tu královna zanechala. Potom šli domů a kroutili hlavami nad tím, co jim ta krásná paní předpověděla.

Nedivili se však dlouho. Hned za pár dní se vydali do světa a o královně už nepřemýšleli. Něco z toho jim ale v hlavách zůstalo. A představte si, že neuplynula nijak dlouhá doba, snad pár let, a dva z nich se vrátili.

Jára vyprávěl o tom, jak je porybným na velikánském rybníce, má tam krásnou baštu, tedy svůj domek, kde s ním žije milá dívka a párek dětí.

Také Jan se pochlubil, že má pěknou dílničku na nábytek ve městě a vede se mu dobře.

Jen o Jirkovi nebylo slyšet. S ním to totiž bylo složitější. On nejvíc přemýšlel o slovech Větrule, až z toho přemýšlení zabloudil. Došel do velkého města a nestačil se divit! Celé město bylo v černém, samý smutek a pláč. Pekař, co rozvážel rohlíky, byl také v černém a Jirkovi řekl: „Chlapče zlatý, utíkej odtud, dokud můžeš. Tady je jen strach.“

„A koho se tak bojíte?“ ptal se Jirka.

Pekař mu samým strachem neodpověděl. I ostatní lidé mlčeli. Až od babičky kořenářky se dozvěděl, že město chce pohltit obluda Obrtnice. Slupne prý ho i s knížetem, jeho krásnou dcerou, prostě se vším všudy. Jirka se ptal, jak Obrtnice vypadá, ale nikdo nevěděl. Usadil se tedy v hostinci, díval se kolem sebe a bylo mu těch lidí líto.

Vtom mu kolem uší přeběhl zase ten milý šumivý vánek a uslyšel hlas královny Větrule, jako tehdy, když byl na Štědrý večer s kamarády u rybníka: „Jirko, vzpomeň si, co jsem ti řekla. Odvaha a fantazie jsou tvé zbraně. Jenže zdejší lidé nemají ani jedno z toho. Zachraň je, pomůžu ti.“

Jirka se zamyslel, potom popadl svůj batoh, a než bys písknul, už byl v hlubokém lese za městem. Zašumělo to kolem něj, zahučelo a z lesa se vyvalil hrozný mrak. Z mraku se ozvalo: „Já jsem Obrtnice, sestra kouzelníka Mrakora. Pohltím tě, než řekneš…, no, než vylovíš…, zkrátka slupnu tě hned!“

Jirka se podíval pořádně na ten mrak a už věděl své: „Ty, Obrtnice, vždyť ty vlastně nejsi vůbec nebezpečná. Vždyť jsi jen mráček, jsi jen mlha. To jen hrozně vypadáš, a proto se tě lidi bojí, ale sílu nemáš žádnou.“