Svědkyně
na útěku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.baronet.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniela Hartig

Svědkyně na útěku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Catch the Best Man by Daniela Hartig

© Versum Verlagsgruppe GmbH, 2024

Translation © Barbora Špundová 2026

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-269-2794-5

ISBN e-knihy 978-80-269-2804-1 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-269-2805-8 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-269-2795-2 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

Ve vzpomínce na nadanou spisovatelku a tu nejlepší kamarádku, jakou jsem si mohla přát.

Nikdy na Tebe nezapomenu,

Tvoje Jane

Tenhle příběh je jen pro tebe.

PŘEDMLUVA

„Už nejsi tam, kde jsi býval, ale jsi všude tam, kde jsem já.“

Victor Hugo

Daniela Hartigová bohužel z tohoto světa odešla příliš brzy. Zemřela po krátké těžké nemoci v prosinci 2022 a zanechala po sobě milující rodinu – a řadu poutavých romantických příběhů. Jeden z nich právě držíte v rukou.

Daniela byla upřímná, srdečná a roztomile chaotická. Byla kreativní, hýřila nápady a byla to nesmírně talentovaná spisovatelka. Její příběhy se člověka dotýkají přímo u srdce a my doufáme, že osloví ještě spousty dalších čtenářů a čtenářek. Dani byla člověkem hýřícím barvami a životem, byla inspirací pro všechny kolem. Když se smála, její smích strhával všechny okolo, když mluvila, nakazila vás svou energií, vřelostí a radostí ze života, a kdykoliv jste se na ni obrátili se starostmi, okamžitě byla nápomocná radou i činem. Byla moudrá a tak neuvěřitelně chytrá – prostě fascinující osobnost.

Díky tvým příběhům, nejdražší Danielo, žiješ dál v našich srdcích.

Daniele vždy záleželo na tom, aby ve svých knihách vytvářela pro své čtenářky bezpečné útočiště. Místo, kde se můžete uvolnit a především které si můžete zamilovat. Vyprávěla příběhy s humorem, osobitým šarmem a hloubkou a my doufáme, že i vy mezi řádky ucítíte jejich zvláštní kouzlo.

Děkujeme, že jste jedné z jejích knih poskytli nový domov.

Ať je pro vás čtení potěšením!

CLEO

Před pěti měsíci

Už půl hodiny tu sedím na baru a čekám.

Na chlapa!

Věřili byste tomu?

Chci říct, existuje snad něco víc ponižujícího než tohle? Kdybych aspoň mohla tvrdit, že ten týpek nevěděl, jak vypadám, protože to mělo být rande na slepo, a když mě tady pak poprvé uviděl, tak jsem se mu prostě nelíbila a radši se nenápadně vypařil. Oukej, i to by bylo poněkud nešťastné, ale proboha! Jasně, že se nemusím líbit každému. To ale není důvod hned vyšilovat! Možná se mu líbí spíš dlouhé, splývavé tmavé vlasy? A postava ve tvaru přesýpacích hodin? Velká prsa, úzký pas, kulatý zadek, prostě křivky. V pořádku. Takže by se při pohledu na mě otočil na patě a nenápadně se vytratil. A ani bych se mu nemohla divit, koneckonců já bych při pohledu na nějakého trpaslíka s knírkem a prořídlými vlasy nejspíš udělala totéž.

Pointa je ale v tom, že tenhle týpek věděl, jak vypadám. Haló, na Tinderu jsou fotky?! Přejedeš prstem doprava a jsi ve hře, přejedeš doleva a jsi ze hry. Oba jsme se na základě fotky toho druhého rozhodli pro doprava, psali jsme si, on byl vtipný a zábavný, já zřejmě taky, takže jsme si domluvili schůzku. Tohle rande. V tomhle baru na Manhattanu.

A on nedorazí?

Naštvaně dopiju zbytek cosmopolitanu, natáhnu se pro kabelku a sklouznu z barové stoličky, když mě osloví chlápek vedle mě.

„Náročný den?“ zeptá se a zakrouží whisky ve své skleničce.

To mi tak ještě chybělo! To vypadám vážně tak moc zoufale?

On ovšem vypadá velmi dobře. Typ jako Liam Hemsworth, vysoký, protože i v sedě mě převyšuje skoro o hlavu, pod bílou košilí se mu rýsují svaly, ocelově modré oči lemují dlouhé tmavé řasy, husté hnědé vlasy by zasloužily trochu osvěžit střih, protože když se ke mně s úsměvem otočí, do čela mu sklouzne neposlušný pramínek.

Zastavím se, prohlížím si jeho tvář a zarazím se na jeho ústech. Jejich jinak dokonalou symetrii narušuje na horním rtu malá svislá jizva, díky níž působí zajímavě.

A kromě toho voní… naprosto úžasně, protože když se mírně nakloní dopředu, otře se o mě poněkud matoucí vůně. Ovocná, něco mezi citronem a pomerančem, a přece trpká jako vyčiněná kůže, mech a cedrové dřevo. Bezděčně ji nasaju a ta směs je tak jemně namíchaná, že mi okamžitě zatemní smysly.

Přesto ho odmítnu. Pro dnešek už mi to stačilo.

„Jestli lázni v kobylím mléce, masáži horkými kameny, manikúře, tříchodovému obědu, odpolednímu čaji a příjemnému zakončení toho všeho stresu říkáte těžký den, pak ano,“ řeknu a nepatrně se usměju.

„Mám rád ženy, které se umí rozmazlovat. Je to… sexy,“ řekne a roztáhne úsměv. V duchu obrátím oči v sloup, ale nemůžu popřít, že mi to zalichotilo. „Nechcete se zdržet ještě na skleničku? Třeba překoná i tu lázeň s kobylím mlékem. Což je mimochodem představa, kterou už asi nikdy nedostanu z hlavy. Vy, vana plná smetanové zbarvené tekutiny…“ řekne a očima bloudí po mém těle.

Aniž bych tomu mohla zabránit, polije mě horko.

Sakra, vážně mi úplně vyschlo.

Fajn, koneckonců přesně k tomu mělo být tohle rande určené. Už xtý pokus najít v tomhle městě plném krásných a geniálních single žen nějakého single chlapa, se kterým bych mohla strávit žhavou a uspokojivou noc. A možná i něco víc, pokud mám být upřímná. Už delší dobu cítím potřebu konečně se usadit.

I když se vždycky tvářím, že je mi to jedno, není to tak. Aspoň myslím. Ale protože jsem nikdy nebyla srab, momentálně se to snažím zjistit. Jestli mi chybí mít někoho, s kým člověk může deštivou neděli klidně strávit v posteli. S kým můžete chodit na výstavy v muzeích, bez zábran brečet u kýčovitého filmu v kině (i když to je v mém případě dost nepravděpodobné, protože jsem už deset let nebrečela), s kým se můžete pohádat a zase udobřit, aniž by se vám to úplně vymklo z rukou, tak aby se člověk bál, že –

„Co pijete? Cosmopolitan?“ zeptá se a já hodím veškeré pochyby za hlavu. Možná je zrovna on ten důvod, proč se ten z Tinderu neobjevil. Něco jako ruka osudu. Efekt motýlích křídel nebo jak tomu vždycky říká Levandule. Že se musí stát nějaká věc, aby se mohla stát druhá?

Položím kabelku zpátky na bar, vyhoupnu se na stoličku a kývnu.

Muž se otočí na servírku za barem, která si ho obdivně prohlíží. Jsem téměř v pokušení říct: „Jo, holka, vůbec se ti nedivím,“ ale na poslední chvíli si to odpustím.

„Dali bychom si koktejl,“ řekne pan Supersexy, a než stihnu namítnout, že já zůstanu u cosmopolitanu, pokračuje dál: „Co byste nám doporučila? Měl by být silný a zároveň jemný. Svěží, ale ne domýšlivý, elegantní a inteligentní, s určitou ohnivou jiskrou. Tak jako dáma vedle mě,“ řekne a servírka i já na něj nevěřícně zíráme. Já proto, že nevím, jestli jsem už někdy v životě slyšela něco tak nabubřelého, ona proto, že se mi roztéká před očima.

Rozmyslím si to. Tohle je na mě trochu moc.

„Poslyšte, já už vážně budu muset jít. Mám ještě jeden důle–“

„Ale no tak,“ zarazí mě. „Oba víme, že je to lež. Ušetřete nás těchhle pošetilostí. Vy si myslíte, že přeháním? Dejte mi minutu. Jen jednu minutu,“ prosí a já se zhluboka nadechnu. Má slušnou vyřídilku, to se mu musí nechat.

„Jednu minutu,“ řeknu a on se nestydatě krásně usměje.

„Udělejte nám ten nejlepší koktejl, jaký jste za svůj život namíchala. Závisí na něm moje budoucnost,“ řekne barmance, aniž by ze mě spustil pohled. Proboha, to je vážně… sladký, pomyslím si, ještě než spustí.

„Nenávidíte ranní vstávání. Když nemusíte, nejradši dlouho ležíte v posteli, pak si napěníte lattéčko, ne, počkejte…“ Zamyslí se a pak přikývne. „Černou! Vy jste rozhodně typ americano. Žádné nesmysly navíc, jen čistá chuť kávy. Ráda čtete, nejraději životopisy silných žen. Nejste fanouškem těch nových streamovacích služeb. Jasně, stahujete si písničky, ale ten zvuk vám nevyhovuje. Vy totiž máte uši jako rys a slyšíte každý sebejemnější rušivý zvuk. Nejradši máte asijská jídla, vaše nejoblíbenější barva je šedohnědá taupe, protože je taková uklidňující, a vaše jméno zní určitě nějak…“ Udělá pohyb prsty, jako by mu to leželo na jazyku, pak na mě namíří ukazováček a řekne: „… francouzsky?“

Zírám na něj a musím si dávat pozor, aby mi nespadla brada.

Jak to sakra všechno ví?

„Laurentová. Moje máma je Francouzka,“ řeknu a vlastně ani nevím proč. „Vy jste…“ Zmateně zavrtím hlavou a nakrčím čelo. „Jste něco jako čtenář myšlenek? To je nějaký trik?“

Muž se zasměje a v tu chvíli mi žena za barem přistrčí koktejl. „Tak prosím. Moscow Mule. Nejlepší koktejl, co jsem za svůj život namíchala,“ řekne a nervózně se usměje. Můj velkorysý dárce poděkuje a pobídne mě, abych ochutnala.

„Už jste ho někdy měla?“ zeptá se a já zavrtím hlavou. Pak se natáhnu pro orosený měděný pohárek, který je ledově studený. Materiál mi přilehne ke rtům, že mám strach, abych se nepřilepila. Do nosu mi stoupne svěží chuť máty a zázvoru a s prvním douškem Moscow Mule uvítá můj jazyk ledově horkým pálením zázvoru. Než nápoj nechám stéct po patře, dostaví se lehká kyselost, která mi na rtech zanechá ostré mravenčení a ten nejvíc osvěžující pocit vůbec.

Je to jako loknout si ze skleničky tekuté zimy uprostřed parného letního dne.

Dobře, teď už je skoro zima, za necelé čtyři týdny budou Vánoce, ale tady v baru je příjemné teplo.

Stejně jako v mém břiše po prvním doušku.

„Tak co? Chutná jako vy?“ zeptá se mě stále ještě neznámý muž. „Chladný, a přece žhavý? Sexy, a přece osvěžující? Intenzivní máta se skromnou okurkou?“ popisuje a já se musím smát.

„Dost, to už stačí! Je až děsivé, jak dobře jste mě prokouknul,“ prohlásím. Šance, že tenhle večer bude zábavný, se v posledních patnácti minutách rapidně zvýšila. Napiju se podruhé, muž jemně cinkne svou sklenicí o můj měděný plecháček a zadívá se mi hluboce do očí. Modř v jeho očích je tak zářivá, že by si člověk myslel, že se za jeho zorničkami skrývají reflektory.

Odložím hrnek, uvelebím se pohodlně na barové stoličce, protože mám pocit, že se přeci jen ještě zdržím, a otočím se k němu.

„Tak dobře. Mám vaše jméno uhádnout, nebo mi ho prostě prozradíte?“ zeptám se. Muž se nadechne skrz dokonale bílé zuby.

„Hádejte,“ řekne.

Pobaveně si odfrknu a nadechnu se. „William?“

Nakrčí nos a zavrtí hlavou.

„Richard?“

Znovu zavrtí hlavou.

„Henry?“

Zasměje se. „Z jakého důvodu vyjmenováváte jména anglických králů?“ zeptá se. Ušklíbnu se. Začíná to být zábava.

„Možná mám pocit, že ve vás koluje modrá krev?“

„Ach, nebojte, to platí jen pro mé oči. Jinak jsem jen docela obyčejný smrtelník.“

„James?“

Dál vrtí hlavou. I na Michaela, Johna, Darrena a Stevena. Rozhodím ruce do vzduchu a odfouknu si. „Tak už mě vysvoboďte, prosím! Než vám vymyslím ještě horší jména!“ řeknu.

Cizinec najednou zvážní. „Slibte mi, že se nebudete zlobit,“ řekne a já nakrčím obočí.

„Je to tak zlé?“ řeknu, on přikývne a pak pokrčí rameny.

„To záleží,“ odpoví.

„Na čem?“ zeptám se.

„Na tom, jak vtipné vám bude připadat, že jsem velmi opatrný člověk.“

Fajn. Nemám nejmenší tušení, o čem to mluví, a napjatě se na něj dívám.

Nakloní se ke mně, znovu ke mně zavane jeho vůně, jeho přitažlivost mě zasáhne plnou silou. Šimrá mě v žaludku a srdce se mi najednou rozbuší.

To jsem se tu právě zamilovala? Po tom, co mi připadalo jako dvě vteřiny? Nebo je to tou moskevskou mulou, co mi zatemňuje mozek?

„Jmenuju se Daemon. Daemon Hell,“ řekne.

Nejdřív to ve mně nic nevyvolá. A pak mi pomalu začne svítat.

Je ten, co přejel palcem doprava.

Tohle je ten chlap z Tinderu!

Ale vypadá úplně jinak než na fotkách!

„Vy…? Vy jste…? Vy jste mě…“ vykoktám, on přikývne a zvedne ruce.

„Poslyš, Cleo, je mi to upřímně líto. Můžu ti to vysvětlit,“ řekne, ale to už seskakuju z barové stoličky a natahuju se po kabelce.

„Ty mizerný šmejde!“ zaprskám. „Není divu, že jsi o mně věděl všechny ty věci, když jsem ti je sama prozradila, když jsme si psali!“ Chci odtud utéct, ale Daemon mě chytí za loket.

„Počkej chvíli. Prosím,“ řekne. Ani mi nic jiného nezbývá, když mě drží.

„Co je?“ vyjedu na něj, když se otočím.

„Nebylo to fér. Uznávám. Ale prostě jsem chtěl vědět, jestli opravdu vypadáš tak jako na fotkách,“ řekne a touhle větou to spíš ještě zhorší, než vylepší.

Teď už mi opravdu spadne brada. „Cože? Děláš si srandu? Copak jsme tady na nějakém dobytčím trhu, kde si ženskou můžeš nejdřív prohlídnout, než s ní… než s ní začneš… dělat kdovíco! A kromě toho, proč bych měla lhát? To je přece tvoje parketa!“ Jsem tak vytočená, že křičím. Rázně se od něj odtrhnu. On mě tu nechal sedět jako krávu, s bohorovným klidem si mě prohlížel od hlavy k patě, dokud se laskavě nerozmyslel, že jsem dostatečně hodna jeho pozornosti? A pak mě tu ještě ke všemu ztrapní, baví se svým údajným nosem na lidi a já mu na to ke všemu skočím? Už jsem toho na prvním rande zažila hodně, ale tohle je vážně vrchol.

„Tak já bych tomu tak úplně nutně neříkal lhaní,“ prohlásí Daemon a mávne rukou. „Koneckonců jsem tě pozval na nejlepší koktejl tvého života. A co je, pěkně prosím, špatného na tom, když je člověk opatrný? Vždyť podvodníků je dneska plný internet,“ řekne.

Co se mi tím snaží říct? Že jsem mohla vypadat jako hrbáč ze Zvoníka od matky Boží?

„Evidentně! Jinak by sis tam nedával fotky stažené z internetu! Protože to máš dost zapotřebí,“ zalžu bezostyšně a je mi to úplně fuk. Kdo si ten chlap myslí, že je? Nejvíc sexy chlap na planetě?

Deamon se rozesměje. On se naprosto vážně směje! Existuje něco arogantnějšího?

Jo, existuje, jak zjistím při jeho dalších větách.

„Panebože,“ odfrkne si a obrátí ty své krásné oči v sloup. „Nedělej z toho takové drama. Vždyť to všechno šlo hladce. Líbím se ti, ty se líbíš mně, nedělejme z toho žádné tajemství. Trochu se pobavíme, skončíme spolu v posteli a za čtyři týdny se mnou půjdeš na svatbu. Pak si půjdeme každý svou cestou, bylo to fajn, každý jsme si přišli na své a hotovo,“ řekne a usrkne whisky.

Jako by se mi v hlavě něco přepnulo. Takových chlapů mám už plné zuby. Už mám až po krk toho počátečního ujasňování, že jde jenom o něco nezávazného. Pobavit se, nic víc.

Hej, proč jsi tak prudérní, holčičko? Vždyť se nemusíme hned brát. Standardizované věty šílenců, co mají fóbii ze závazků.

„Nemusíme se hned brát,“ vysloví přesto Daemon nahlas, a to už je definitivní konec.

Sáhnu po svém koktejlu, zvednu ho a vyklopím obsah na jeho bezpochyby velmi drahý oblek. Přímo do rozkroku. Když mu steče do klína ledově vychlazený drink, který vyklopím do poslední kapky, Daemon zalapá po dechu. Oba plátky okurky zůstanou na látce jako pěkná tečka za tím nepořádkem.

Ušklíbnu se. „Svatba? Ani náhodou.“

Daemon semkne rty a na čelisti se mu rýsují svaly. Vzteklým pohybem si z kalhot otře to nejhorší a upře na mě pohled.

„Myslel jsem, že oceníš, když tě pozve na drink opravdový muž. Evidentně jsem se zmýlil. Jsi stejná mrcha jako všechny ostatní,“ řekne a já se přehrabuju v kabelce.

„Rozhodně se nehodlám zahazovat s někým, jako jsi ty, sorry.“ S těmi slovy před barmanku, která Daemonovi podává štos ubrousků, prásknu na bar čtyřicet dolarů.

Otočím se a odcházím.

Ježíši, tohle bylo jedno z nejhorších rande, jaké jsem kdy zažila. Co se to s tímhle městem děje?

CLEO

Dnes

Jenže když k tomuhle stolu posadíme singles spolu s dětmi, bude to, jako bys je ocejchoval,“ pronesu zamyšleně a poklepu na plánek na svém iPadu. Daemon přikývne, zatímco pohledem už zase zabloudí přes mé rameno. „V tom případě by byl spokojený i Barack Obama, který oznámil, že dorazí se svou novou přítelkyní Melanií Trumpovou,“ řeknu a Daemonovy oči se upírají na cosi za mnou, zatímco dál pokyvuje hlavou a souhlasně mručí.

A já už toho mám právě dost. S tímhle člověkem se nedá pracovat. Přesněji řečeno s ním naštěstí nepracuju, ale dělám, co můžu, abych spolu s ním dala do kupy svatbu své nejlepší kamarádky a jeho nejlepšího kamaráda. A nenávidím to. Nesnáším, že jsou June a Ryder vážně tak samolibí, že si namlouvají, že jejich láska překoná všechny překážky. Dokonce i ty mezi mnou a tímhle arogantním a sebestředným machem!

Otočím se směrem, kterým se Daemon dívá, protože stále ještě nereaguje. Rudovlasý objekt jeho touhy by při troše štěstí mohl být plnoletý, v každém případě má velmi naditý hrudník a je na něj tak nažhavená, že jí po bradě skoro teče slina.

Když se na to podívám střízlivě, vlastně je to přirozená reakce. Dnes je neděle a Daemon na sobě nemá oblek, což mu ovšem nijak neubírá na charismatu. Ležérní, ale drahé šedé tričko s dlouhým rukávem a seprané džíny zdůrazňují jeho svalnatou postavu, jeho štíhlé ruce leží uvolněně na dřevěném stole a jeho vlasy doslova křičí, aby mu je člověk prohrábl prsty.

Přísně zaklapnu desky, sbalím iPad a mobil do kabelky, dopiju zbytek kávy a zvednu se. Teprve v tu chvíli získám zpět Daemonovu pozornost.

„Už jsme skončili?“ zeptá se.

„S tebou jsem skončila už dávno. Ale s ní evidentně ještě hotový nejsi. Zasedací pořádek proberu s June. Tobě přeju hezký víkend,“ řeknu, a než Daemon stačí cokoliv odpovědět, odejdu. U stolu, kde sedí zrzka, se krátce zastavím a důvěrně se k ní nakloním.

„V posteli ti bude říkat mami. Vzrušuje ho, když mu předtím dáš napít z lahvičky. Být tebou, dobře bych si to rozmyslela. Má takovou speciální libůstku…“ zašeptám a zakroužím ukazováčkem kolem spánku. Pak poklepu na desku stolu a narovnám se. „Nic osobního, jen jsem myslela, že bys to měla vědět,“ dodám ještě, zrzka zírá nejdřív na mě, pak na Daemona. Její zájem viditelně opadl.

S úsměvem na rtech se vytratím.

Když dorazím domů, v našem bytě s June už je zase Ryder. Posledních několik měsíců je to takhle pořád. I když ho mám vážně ráda, spolubydlení ve třech jsem si dobrovolně nevybrala.

S June už několik týdnů zoufale hledají nějaké řešení, což se ukázalo být těžší, než si mysleli. Tenhle byt, který se nachází bezprostředně nad naší svatební agenturou v Soho, jsme já a June koupily společně, podobně jako Ryder s Daemonem koupili společně svůj byt v Meatpacking District. Teď jsou June s Ryderem zasnoubení, budou se brát a samozřejmě se chtějí sestěhovat, takže teď všichni čtyři vězíme v poněkud patové situaci.

Ještě k tomu všemu není situace na trhu s byty na Manhattanu právě jednoduchá. Ani nevím, kolikrát už June přišla domů ze schůzky s realitní makléřkou a jen mlčky zavrtěla hlavou, protože prohlídka byla opět naprostý propadák.

„Jé, ty už jsi zpátky? To bylo ale rychlé,“ řekne Ryder, otevře ledničku a prohlíží si její obsah. Rozhodne se pro jogurt, který jsem si vlastně koupila sama pro sebe, a s mírnou nelibostí sleduju, jak otevře víčko a požitkářsky do kelímku zaboří lžičku.

Aspoň se mohl zeptat.

„Jé, Cleo! Ahoj. Ty už jsi zpátky?“ ozve se za mnou Junein hlas. Ručníkem si vysouší vlasy, bosky přicupitá k Ryderovi, stoupne si na špičky a políbí ho. Ryder nechá jogurt jogurtem a přímo před nosem mi začne nanovo jejich každodenní neustálé muchlování.

Není to tak, že bych jim to nepřála. Proboha, vždyť jim to trvalo celých deset let, než se dostali až sem, a to je upřímně řečeno celá věčnost! Ale pomalu už mi to začíná lézt na nervy. Nahlas si odkašlu a ti dva se od sebe s úsměvem odlepí.

„Jak ses vyspala, Junybunny?“ zeptá se Ryder a otře se o June nosem.

„Ve tvém náručí se spí vždycky skvěle jako na obláčku,“ odpoví June a otře se o něj nosem. Tihle dva jsou vážně hezký pár. June s těmi krátkými světlými vlasy a drobnou postavou a Ryder, který ji převyšuje o dvě hlavy a pak svými pažemi by ji mohl prakticky schovat. Je to roztomilé. A taky pěkně otravné.

„Já už nemůžu. Ten chlap je takový kretén! Bojkotuje, ne, sabotuje vaši svatbu, protože má v hlavě jen to, jak by strhal šaty z nějaké zrzky! Takové jednání je naprosto neakceptovatelné!“ řeknu hodně nahlas a můj tón konečně přeruší jejich muchlování. June přejde ke mně ke kuchyňské lince a obejme mě.

„Vážně je to tak zlé?“ zeptá se soucitně, ale já jsem naštvaná. Naštvaná na ni a naštvaná na Rydera. Od začátku jsem jim říkala, že Daemon a já, to nepůjde dohromady. My dva nemůžeme být svědci.

Hustila jsem do June, prosila ji na kolenou, ať prostě požádá některou z našich dalších nejlepších kamarádek, Levanduli nebo Willow. Ale ona trvá na mně a Ryder zase trvá na Daemonovi. Nemůžu pochopit, jak někdo jako Ryder může mít za nejlepšího kamaráda někoho takového. Ryder je… jemný a laskavý a klidný a rozvážný. A Daemon je… je… prostě kretén! On je přesně ten důvod, proč mají ženy v hlavě určitý stereotypní obrázek o mužích. Protože on ta klišé splňuje úplně všechna. A ještě jich přidá pár navrch.

„Jo. Ne. Nějak to půjde,“ řeknu rozmrzele, protože nechci June pokazit nejkrásnější den jejího života svou přecitlivělostí. Kromě toho jsem přece PR manažerkou naší svatební agentury! Je sakra moje práce takovou akci suverénně zorganizovat! Jen ne s Daemonem Hellem, tím…“

„Už je hotový zasedací pořádek? Nebo s tím potřebuješ pomoct?“ zeptá se June a rozkrojí si jablko.

„My už to nějak zvládneme. Ty se postarej o to, abys měla ty nejkrásnější šaty,“ řeknu a usměju se.

Tak prostě budeme komunikovat e-mailem, pomyslím si a vylovím z kapsy telefon.

Mohl bys mi laskavě poslat seznam Ryderových hostů, kteří spolu v žádném případě nesmí sedět u jednoho stolu? Až to vyřídíš s tou zrzkou?

Sotva za minutu se na displeji k mému překvapení objeví odpověď.

Představ si, že zvládnu obojí zároveň. Jednu ruku mám na jejím zadku, druhou držím telefon.

Odfrknu si. Ten namyšlený náfuka!

Otázkou je, jak dobře?

Mám ti nahrát, jak sténá?

Ušetři mě toho! Stačí, když mi pošleš svoje návrhy.

Daemon a Cleo: ne u jednoho stolu.

V žádném případě u jednoho stolu!

Bože, to je hajzl! To je takový hajzl!

Prsty bubnuju do displeje, jako bych ho chtěla zmasakrovat.

Jo, tak to máš pravdu! Mně stačí, že žijeme v jednom městě. Ne, počkej, na jedné planetě! Nechtěl by ses náhodou přestěhovat? Třeba do pekla?

Jo! Teď jsem mu to nandala!

Kotě, z pekla jsem sem přišel. A teď bych ti byl nesmírně vděčný, kdybys už mohla držet klapačku. Protože ta zrzka už za chvíli bude.

„Grrr!“ zavrčím nahlas a odhodím mobil na kuchyňskou linku.

June zvedne oči od krájení ovoce, Ryder se zastaví v půli cesty do koupelny.

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se.

Ne?! Nic není v pořádku! Přiveď toho svého kámoše k rozumu!

Zhluboka se nadechnu. „Jo. Ta nová aktualizace softwaru mě přivádí k šílenství,“ řeknu a Ryder obrátí oči v sloup.

„Jo, to znám. Posledně mi to tam viselo snad dva dny. Hele, dámy, jak to s vámi vypadá dneska večer? Nedáme si nějaký film? Mohli bychom si uvařit thajské kari,“ navrhne a June se doširoka rozzáří.

„Ach, ano, miláčku! To by bylo super!“ řekne nadšeně, zatímco moje nadšení je poněkud zdrženlivé. To totiž znamená, že tu Ryder zase zůstane přes noc. To znamená, že se zase budu cítit jako páté kolo u vozu a nejspíš ten film ani neuvidím do konce, protože si radši po chvíli zalezu do svého pokoje, protože nevydržím, jak po sobě lezou. Budu mít špatné svědomí, že se prostě nedokážu těšit s nimi, a zároveň budu naštvaná, protože už ani ve svém vlastním bytě nemám žádný prostor pro sebe. Chci říct, že ačkoliv se s Ryderem dobře známe, nemám chuť se před ním rozvalovat na gauči v pyžamu a pletených ponožkách.

„Nechcete pro změnu k Ryderovi?“ zeptám se jakoby mimochodem a June protáhne obličej.

„Promiň, ale ty holky, co si Daemon vodí domů, nejsou zrovna tiché, jestli mi rozumíš? Tam prostě nejde spát, a to je Ryderův pokoj na opačném konci bytu. To jsou rajdy!“ Strčí si kousek jablka do pusy a druhým ukáže na mě. „Znáš ten typ holek, co se neustále hihňají? Ať Daemon řekne nebo udělá cokoliv, pořád se hihňají! Příšerně pronikavě a vysoko.“ Napodobí ten zvuk a já se otřesu.

„Přesně! Vidíš to! Taky ses lekla! Pokaždé přemýšlím, jak to může vydržet. A co si od těch ženštin vůbec slibuje. Vždyť se k němu ani trochu nehodí,“ prohlásí June a zavrtí hlavou.

„Jé, ta jedna, ta s tím psem, to byl fakt vrchol!“ ozve se Ryder ode dveří do koupelny a oba vyprsknou smíchy.

„Jo! Co to jako mělo být? Štěkající krysa?“ zalyká se June.

„Daemon musel zírat, když mu s tou potvorou v kabelce najednou stála přede dveřmi. Pohled k popukání!“ zazubí se Ryder.

Moje otázka ohledně toho, kde budou spát, evidentně jaksi vyšuměla do prázdna.

Tiše si povzdechnu. Tak asi ne.

Vstanu, vezmu si kabelku a vykročím ke dveřím.

„Hele, nechceš jít s námi nakupovat? Věci na to kari?“ zeptá se mě June, ale já mávnu rukou.

„To není nutný. Potřebuju ještě vyřídit pár věcí v kanceláři. Uvidíme se později,“ řeknu a zmizím dole v agentuře.

Za sebou ještě slyším Rydera, jak se June ptá, jestli s ním náhodou nechce jít do sprchy, a důrazně za sebou zavřu dveře.

Některé zvuky si ráda nechám ujít.

Jsem tak ponořená do té smlouvy s nějakým svatebním časopisem, že cvakání Willowina fotoaparátu postřehnu až ve chvíli, kdy stojí u stolu přímo přede mnou. Polekaně zvednu pohled a Willow se zazubí. Ta holka má foťák snad přirostlý k oku. Člověk ji bez tohohle nezbytného doplňku prakticky nepotká, ale i díky tomu patří v téhle branži k nejlepším. Zrovna nedávno získala ocenění od jednoho renomovaného uměleckého spolku, který v galerii vystavoval její sérii snímků „Před svatbou“. Jsme na ni všichni vážně pyšní a tohle ocenění jsme s ní oslavovali až do ranních hodin.

„Co tady děláš? Je neděle a výjimečně nemáme žádnou svatbu,“ zeptám se a Willow zvedne obočí.

„Co tady děláš ty? Je neděle a výjimečně nemáme žádnou svatbu,“ vrátí mi Willow otázku zpátky.

„No, já… mám nějakou práci,“ řeknu a ukážu na papíry před sebou.

Willow přikývne. „Ty dvě hrdličky nahoře už ti pomalu začínají lézt na nervy, co?“ uhodí hřebíček na hlavičku.

Obrátím oči v sloup. „Nechápej mě špatně, ti dva jsou fakt slaďouši. Ale jsme tam neustále ve třech. Ryder tu pořád oxiduje jenom proto, že Daemon neudrží svoje péro v kalhotách.“

Willow se zasměje, pak ale zvážní. „Ty ho vážně nemůžeš vystát, viď?“

Chvíli hledám slova, nechci si stěžovat. „Já nevím. On je prostě… Jeho ty přípravy vůbec nezajímají, chápeš? Chci říct, který chlap jako svědek se kdy zajímal o nějaké svatební přípravy? Když řešíme zasedací pořádek na hostině, řekne: Vždyť by to bylo vtipné, kdyby se tam pár hostů popralo, ne? Fakt nezapomenutelný zážitek na každou svatbu. A při výběru her pro novomanžele, když cokoliv navrhnu, řekne na to: Nejsme přece na dětské narozeninové oslavě. Dej těm lidem něco k pití, to stačí. Při výběru kapely řekne: Hej, co takhle karaoke? To má vždycky úspěch. Zkrátka mě přivádí k šílenství! Takže to raději dělám sama,“ řeknu a svalím svou nelibost z Daemonova příšerného charakteru na jeho nedostatečné organizační schopnosti.

„Hm. Ale jinak spolu přece docela vycházíte, ne?“ ptá se Willow dál.

„Jo. Jo, jasně,“ odpovím chabě. Willow se posadí na okraj stolu a přehodí si své dlouhé nohy v úzkých černých džínech jednu přes druhou.

„Mně klidně můžeš říct pravdu. Budu mlčet jako hrob, to přece víš,“ řekne a mrkne na mě.

„Wow. To zní dost jednoznačně,“ řekne.

Schovám obličej v dlaních a vykouknu zpoza prstů. „Je to tak zlé?“

Willow přikývne. „Vydržíš se ovládat až do svatby?“ Zeptá se pak soucitně.

Přestanu se schovávat a pokrčím rameny.

„Jo. June je moje nejlepší kamarádka. A je šťastná. Takže prostě musím zatnout zuby a tohohle pitomce a jeho příšerné způsoby jednoduše akceptovat. Koneckonců si ho nemusím brát, jen to s ním musím chvíli vydržet,“ řeknu a myslím to vážně.

Určitě existují mnohem horší problémy než tenhle.

Nebo si to aspoň myslím.