Přeložila Jana Kordíková

FLY, WILD SWANS

Copyright © Globalflair Ltd., 2025

All rights reserved.

Translation © Jana Kordíková, 2026

ISBN 978-80-249-5915-3

Mé matce, již nesmím navštívit u smrtelného lože

Několik významných dat

Mandžuská dynastie (Čching) 1644–1911

Vyhlášení Čínské republiky 1912

Vláda Kuomintangu pod vedením Čankajška 1928–1949

Boj proti japonské invazi 1937–1945

Občanská válka mezi Kuomintangem a komunisty 1945–1949

Založení komunistické Číny pod Maovým vedením 1949

Velký hladomor 1958–1961

Kulturní revoluce 1966–1976

Mao umírá 1976

Začátek Teng Siao-pchingových reforem 1978

Moci se ujímá Si Ťin-pching 2012

Si se stává doživotním nejvyšším vůdcem Číny 2018

Úvod

Tato kniha je o mé matce a mně – vynechat však nemohu ani babičku a otce. Naše příběhy jsou tak dramatické zčásti proto, že se odehrávaly přibližně v posledních sto dvaceti letech v Číně, kdy se celá tato země kvůli bouřlivým změnám několikrát obrátila vzhůru nohama. Velký podíl na tom však má i fakt, že moji rodiče i babička byli mimořádní lidé, kteří pluli proti proudu, proto naráželi na vyšší vlny. Jelikož jsem se narodila do takové rodiny, ocitla jsem v životě bohatém na události.

Před mnoha lety jsem náš příběh vylíčila v knize Divoké labutě. Tento román začíná narozením mé babičky v roce 1909. Jako maličké jí ještě ovazovali nohy a tehdy v Číně panoval poslední císař. Věnuje se také vládě Mao Ce-tunga mezi lety 1949 a 1976, zvláště pak jejímu poslednímu desetiletí, hrozivé kulturní revoluci, během které moji rodiče prošli velkým utrpením. Končí v roce 1978, kdy Teng Siao-pching Maovo období oficiálně ukončil a začal zavádět „reformy“. Já tohoto příznivého času využila a stala se jednou z prvních Číňanek, jež se z komunistické Číny přestěhovaly na Západ.

Rok 1978 se stal zlomovým. Od té doby uplynulo už další téměř půlstoletí a Čína se z polorozpadlého a izolovaného státu rozvinula v globální mocnost, která ohrožuje postavení Spojených států amerických jako světové velmoci číslo jedna. V těchto desetiletích jsem sice žila v Londýně, ale můj život nadále zůstával propojený s mou domovinou. Nadále v ní žije moje matka, kterou jsem téměř každý rok navštěvovala až do doby, než to znemožnilo současné politické prostředí. Jezdila jsem tam i kvůli rešerším pro své knihy, včetně Divokých labutí, Maova životopisu (který jsem napsala společně s manželem Jonem Hallidayem) a životopisu císařovny vdovy Cch’-si (1835–1908), poslední císařovny, jež středověkou Čínu dovedla do současnosti. Většinu těchto rešerší jsem prováděla i přesto, že všechny moje knihy byly (a nadále jsou) zakázané. Moje zkušenosti s jednáním v Číně byly bohaté a velmi vypovídající.

V současné době se Čína nachází v dalším přelomovém okamžiku: předseda Si Ťin-pching Maa zbožňuje a snaží se vytvořit maoistický stát s kapitalistickými prvky. Toto nové Siovo období výrazně zasahuje do mého života i života mé matky. Proto jsem pocítila potřebu napsat pokračování Divokých labutí, navázat na dobu, kdy jsem je ukončila, a dovést příběh naší rodiny – a s ním i Číny – do současnosti.

Otec a babička nešťastně zemřeli během Kulturní revoluce, což jsem popisovala v Divokých labutích. V mé mysli však zůstali, proto na ně často vzpomínám i v této knize. Popravdě řečeno jsem se ani v následném životě své minulosti nikdy nezbavila. Spoluutvářela mě a formovala i současnou Čínu. Navíc možná pomůže s odhadováním budoucnosti.

Svou novou knihu jsem nazvala Leťte, divoké labutě jako poctu své matce, již nemohu navštívit u smrtelného lože. To díky ní jsem získala křídla, abych mohla vzlétnout k obloze a získat svobodu. A hlavně díky ní můžu v dnešní době volně žít i psát.

1

Dětství v Maově Číně

(1952–1966)

„Jsi dobrý komunista, ale mizerný manžel!“ vyhrkla matka uplakaně a rukama si kolébala zakulacené břicho, které se jí dralo ven z košile ušité z hrubé bavlny místní produkce. Byla jsem to já, kdo se převracel a kopal pod jejíma rukama a byl připravený každou chvíli vykouknout na svět. Byl březen 1952, tedy více než dva roky poté, co koncem roku 1949 komunistická strana od Kuomintangu (nacionalistické strany) uchvátila celou Čínu. Oba moji rodiče byli komunisti, matka do Strany vstoupila poměrně nedávno, otec byl zkušený veterán. V té době byl vysokým funkcionářem oblasti, ve které jsme žili, I-pinu, což byla prefektura jihozápadní čínské provincie S’-čchuan, jež měla rozlohu necelých dvanáct a půl tisíce kilometrů čtverečních.

Otec se narodil v roce 1921 v hlavním městě tohoto regionu, které se také nazývá I-pin a je to dva tisíce let staré hornaté město usazené uprostřed zelených mlžných hor, kde se pěstuje čaj. Na úpatí těchto hor tečou dvě řeky, křišťálově čistá Min-ťiang a usazenin plné Zlaté písky, jejichž spojením vzniká nejdelší čínská řeka Jang-c’-ťiang.

Narodit se ve starém městě v kopcích a na břehu velké řeky možná zní romanticky, ovšem právě to byla příčina matčiny hořkosti vůči otci. Lékaři se totiž obávali, že můj porod bude nesmírně náročný, že s vysokou pravděpodobností hrozí rozsáhlé krvácení, že bych při svém narození mohla zemřít a na druhou stranu dostat i matku. Radili rodičům, aby matku převezli do nemocnice ve větším městě, kde budou mít potřebné vybavení a specializované porodníky. Jenže můj otec jejich radu odmítl přijmout.

Přesun z I-pinu do většího města nebylo nic běžného ani snadného, uskutečnitelné to ale bylo. Jako vysoký stranický funkcionář mohl otec říct jediné slovo a matku by okamžitě převezli do nejlepší nemocnice v oblasti. Prohlásil, že nemůže povolit zvláštní zacházení s vlastní ženou, protože komunisti přece slíbili, že nepotismus ukončí.

Otec se k ilegální komunistické straně v I-pinu přidal v roce 1938, když mu bylo sedmnáct a pracoval jako prodavač v knihkupectví. Prožil si hlad i nespravedlnost, proto se levicovými knihami, jež četl, snadno nechal přesvědčit, že komunisti budou lepší než Kuomintang. Nejvíce otce oslovilo jejich odhodlání potlačit korupci, která podle něj byla jádrem všeho zla ve staré Číně. Od té doby, co se stal vysokým stranickým funkcionářem, zásadně odmítal prokazovat jakékoli služby svým příbuzným: matce, sestrám, bratrovi a dalším členům rodiny. Jeden z jeho bratranců, jemuž se říkalo Velký strýc, ho požádal o doporučení na místo pokladníka tamějšího kina. Otec mu poradil, ať si o něj požádá oficiální cestou. Starší bratr, pracující pro obchodníka s čajem – I-pin je jedním z čínských center pěstování čaje –, byl navržen na povýšení. Otec měl ono povýšení schválit, ale neučinil tak s tvrzením, že jeho bratr není dostatečně schopný, že kdyby on sám nebyl vysokým funkcionářem, nikdo by ho na povýšení nenavrhl. Rozzuřil tím celou svou rodinu a matka vybuchla: „Nemusíš mu pomáhat, ale taky mu nemusíš bránit!“ Bratr už s ním nikdy nepromluvil.

Matku otcovo odmítnutí přesunout ji do lépe vybavené nemocnice naprosto zničilo. Zpočátku si myslela, že mu vůbec nezáleží na tom, jestli ona a jejich miminko přežijí. Postupně samu sebe přesvědčila, že neměl jinou možnost. Kdyby její přesun nařídil, lidé v I-pinu by si řekli, že komunisti jsou úplně stejní jako předchozí vláda a u moci jsou jen proto, aby prospěli svým blízkým. Ale brzy se její pocity přeměnily v radost, to když jsem obklopená nervózními lékaři jako zázrakem vyklouzla z jejího těla coby zdravé, čtyřapůlkilové miminko, a ani jí se při porodu naštěstí nic nestalo.

I matka věřila ve Stranu, byla o deset let mladší než otec, do ilegální komunistické strany vstoupila už v šestnácti. Její rodné město Ťin-čou se nacházelo v Mandžusku v severovýchodní Číně, téměř dva a půl tisíce kilometrů od I-pinu. Do roku 1945, kdy se vzdali, bylo okupované Japonci. Pak ho převzal Čankajšek a Kuomintang, ale matka se v nich rychle zklamala, poté co jejich výzvědná služba zabila její kamarády ze školy – jednoho za to, že do města přinesl pamflet nazvaný Mao. Když zatkli a mučili i jejího tehdejšího přítele, vyhledala ilegální komunistickou organizaci. Mimo jiné pro ně pašovala vojenské informace z Ťin-čou Maově armádě nacházející se na okraji města. V té době Mao bojoval s Čankajškem o nadvládu nad Čínou.

V obléhající armádě byl i můj otec a řada lidí mu vyprávěla o mé matce, „té úžasné sedmnáctileté dívce“. Představoval si ji jako draka chrlícího oheň a příjemně ho překvapilo, že když komunisti v roce 1948 Ťin-čou získali, přišla mu podat hlášení. Před ním totiž stála dívka v prostých šatech ze seprané modré látky, vysoká, štíhlá a elegantní, s pohledným obličejem a jemnou řečí. V jeho světě se revolucionáři chovali jako neotesanci s hlučným projevem, proto mu matka připadala jako závan čerstvého vzduchu. Otec si všiml, že sice je jemná, ale nikdy ne slabá; rozkazovala, aniž by zvyšovala hlas, a mluvila jasně a přesně, nikdy neblábolila. Otec byl naprosto uchvácený. I matka se do něj velmi zamilovala. I když neměl úplně vojenský postoj, nosil volnou zelenou armádní uniformu a byl menší než ona, okamžitě si ji získal svýma neobvykle velkýma zasněnýma očima a připadalo jí, že vypadá jako básník. Zamilovali se, vzali a s komunistickou armádou pochodovali z Mandžuska na jih do I-pinu, kde se můj otec stal vysokým funkcionářem a matka vedoucí zdejšího Svazu mládeže.

Matka byla mezi mladými lidmi, se kterými pracovala, velmi oblíbená – a ráda ji měla i velká otcova rodina. V den, kdy byla představena jeho matce, tradice vyžadovala, aby se své tchyni poklonila. Otec ale prohlásil, že podobné klanění je ponižující zvyk, který komunisti chtějí za každou cenu vymýtit. Že on se nikomu klanět nebude. Matka však namítla, že to udělá, protože se díky tomu komunisti přiblíží obyčejným lidem. Chtěla tím svou tchyni potěšit, zároveň měla pro podobné dramatické obřady slabost. Když klesla na kolena a třikrát se hlavou dotkla země, všichni se potěšeně rozesmáli. Matka poté propadla úplné klanící horečce a následovala otcovu neprovdanou sestru Ťun-jing do zahrady, aby se mnohokrát poklonila stromům a keřům. Ženské členky otcovy rodiny byly oddané buddhistky a věřily, že všechny rostliny jsou živé, mají duši, a podobné přátelské projevy tudíž ocení. Ačkoli matka nebyla vychována v buddhistické víře, tento rituál jí dělal radost. Vyrůstala v lékárně svého nevlastního otce doktora Sii, což byl uznávaný znalec čínské medicíny, jež měla rostlinný základ. Poznala nejrůznější byliny a věřila v jejich léčivou moc. Připadalo jí to jako rodinný poklad. Protože je láskyplně a fundovaně probírala s otcovou rodinou, která také měla moc ráda přírodu, hned při prvním setkání si získala jejich srdce.

Když jsem se tedy narodila, všichni dospělí příbuzní chtěli, abych byla jako matka, a tak mi dali jméno Er-chung – „Druhá divoká labuť“ – protože matčino jméno Sia Te-chung obsahuje znak chung pro „divokou labuť“. Tento znak vyvolává obraz velkého, krásného a silného ptáka, jenž po obloze přelétává velké hory i řeky. Můj otec obraz spojený s tímto znakem úplně miloval, proto mou matku v dopisech oslovoval „Moje milovaná bílá labuti“.

Matka dobře věděla, že ji otec miluje. Rok po mém narození, když znovu byla v porodnici a přiváděla na svět mého bratra Ťin-minga, se její nadřízená a přítelkyně paní Tching (Čan Si-tching), žena se štíhlou postavou a koketním vystupováním, snažila mého otce svést, on ji však rozhodně odmítl. Dobře věděl, že se paní Tching nenechá jen tak odradit a možná to zkusí znovu, ještě horší ale bylo, že to byla velmi pomstychtivá osoba, ochotná zajít neskutečně daleko, aby potrestala lidi, kteří se jí nějak dotkli, a to s pomocí svého manžela, který měl v I-pinu na starost výběr úředníků. Protože se otec obával, že by mohla ublížit matce, jež byla její podřízená, nasedl na nejbližší vlak do hlavního města S’-čchuanu, Čcheng-tu. Po dni jízdy na sever zašel přímo za guvernérem provincie a požádal ho o jinou práci. O paní Tching se nezmiňoval, ale stěžoval si, jak je těžké pracovat ve svém rodném městě, kde má spoustu příbuzných. Pak čekal v Čcheng-tu a posílal matce telegramy, aby co nejdřív odjela za ním. Proto jsem se také v jednom roce, v červnu 1953 – když bratrovi Ťin-mingovi byl měsíc a matce skončilo tradiční povinné období poporodní rekonvalescence –, přestěhovala do Čcheng-tu. Vzala s sebou mě a mou starší sestru Siao-chung, Ťin-minga nechala u otcových příbuzných, protože byl na cestování moc malý.

A tak se Čcheng-tu, hlavní město několika starověkých království, stalo na příštích pětadvacet let mým domovem. Leží na úrodné rovině, která je díky skvělému zavlažovacímu systému vybudovanému kolem roku 256 před naším letopočtem v celé Číně známá jako Země hojnosti (tchien-fu-č’-kuo). Toto město bylo velmi kulturní a řadu století sloužilo jako centrum mnoha náboženství: taoismu, buddhismu a konfucianismu. V řadě dvorů lemujících uličky rostly ibišky s obrovskými růžovými květy, kterým se v mírném klimatu velmi dařilo, takže se o Čcheng-tu mluvilo jako o Ibiškovém městě. V jeho centru stál starý palác, který se uspořádáním podobal Zakázanému městu v Pekingu. Velkolepá věž u brány vypadala jako brána Nebeského klidu. Často se mu přezdívalo Malý Peking. Ve třináctém století tu byl Marco Polo a psal o jeho bohatství – a o výrobě hedvábí. Čcheng-tu je známé jako Hedvábné město a řeka, která skrz něj teče, se jmenuje Hedvábná řeka (Ťin-ťiang). Její četné meandrující přítoky lidé využívali k omývání tkacích strojů. Výroba hedvábí byl způsob života, jejž jsem jako dítě převzala i já. Jedna z mých raných vzpomínek je, jak sbírám plné náruče morušových listů, ohmatávám jejich chlupaté spodky a několikrát denně je v rovných košících nosím jako krmení bourcům. Dívala jsem se, jak je malé housenky hladově hltají a rychle tloustnou, a záhy se v jejich ústech začalo objevovat sotva viditelné vlákno, do kterého se housenka zavíjela. Pak se vytvořila kukla. Z kukel se potom získávalo dlouhé a jemné hedvábné vlákno, jež se navíjelo na cívku. Pamatuju si, jak jsem se vlákno snažila vytahovat, ale v mých neobratných prstících se pokaždé přetrhlo.

Čcheng-tu se proslavilo i svou kuchyní, nacházela se tu spousta restaurací s nejrůznějšími specialitami a elegantními názvy. Jako dítě jsem těmi názvy byla okouzlená, ale do restaurací jsem téměř nechodila. Komunistickým úředníkům se nedoporučovalo navštěvovat restaurace, protože to Strana považovala za příliš hédonistický způsob života. Pro mou matku, která jídlo milovala a dychtila po zajímavých potravinách, jež v Mandžusku nikdy neochutnala, nešlo o zanedbatelnou oběť.

Otce jmenovali zástupcem ředitele hlavního odboru stranického výboru S’čchuanské provincie, a to Odboru veřejných záležitostí, který měl na starost vzdělávání, zdraví, sport, nakladatelství, vydavatelství a umělecké instituce v dané provincii (S’-čchuan měl velikost Francie a obývalo ho šedesát milionů lidí). Matku jmenovali ředitelkou Odboru veřejných záležitostí východního okresu Čcheng-tu, takže dohlížela na podobné záležitosti, jen na nižší úrovni. Přestěhovali jsme se do „Areálu“, velkého uzavřeného komplexu, zahrnujícího několik bývalých ulic, kam patřil i Americký armádní klub z druhé světové války. Tady pracovala většina vedoucích představitelů a žili zde se svými rodinami. U brány stály stráže, pozemky udržovali zahradníci, jídla vařili skvělí kuchaři a měli jsme k dispozici auta s řidiči.

Matka na auto neměla nárok, a tak každý den do práce jezdila na kole. Kromě neděle se s otcem jen málokdy vrátili domů před naším usnutím. Takže nás v podstatě vychovávala babička z matčiny strany, Jang Jü-fang, která se k nám přistěhovala z Mandžuska. Tenkrát jí bylo přes čtyřicet a od mé matky se výrazně lišila. Zatímco matka nosila jakousi ženskou komunistickou uniformu – takzvaný leninský, dvouřadý kabát s páskem –, což působilo cizorodě, babička zásadně nosila tradiční bavlněnou blůzku s knoflíčky po stranách, kterou si sama ušila. Vyráběla si i vlastní bavlněné boty, protože měla ovázané nohy, které byly malé, úzké a špičaté. Na rozdíl od matky místo chůze spíše kulhala. Čas od času se zamračila, když se snažila udržet rovnováhu, ale její zářivé oči jako by se neustále usmívaly. Díky babičce byl náš rodinný život klidný a plný lásky. Zakazovala rodičům, aby nás kárali při jídle. („Když jedí, tak je nekritizujte. Pak by to jídlo řádně nestrávili.“) Taky hlídala, aby se rodiče nikdy nehádali před námi. Vybavuju si jen jednu hádku mezi rodiči, tehdy mi bylo asi devět. Netušila jsem, co se děje, ale slyšela jsem otce křičet a matku, jak ho provokuje svým jako obvykle jemným tónem, jen velmi neobvykle měla slzy v očích. Natolik mě to vyděsilo, že jsem si zavřela moskytiéru kolem postele a snažila se tam schovat. Jenže ta síť byla moc tenká. Sice jsem se nerozplakala, ale začala jsem se podivně nervózně pohihňávat. „Er-chung se směje!“ vykřikl otec, když ohromeně vyrazil k mé posteli. To myslím jejich hádku ukončilo, matka ke mně totiž okamžitě přispěchala a vzala mě do náručí. Celé své dětství jsem od rodičů dostávala jen lásku, nikdy mi neřekli křivé slovo. Dokonce i jejich vzácná kritika vždy byla velmi opatrně formulovaná a pronesená ohleduplným tónem, jako bych byla dospělá a nechtěli se mě dotknout.

Do školy jsem začala chodit v šesti letech v roce 1958. Cesta, na níž mě vždy doprovázely kamarádky, mi zabrala dvacet minut, pak jsem se zase dvacet minut vracela na oběd, a odpoledne jsem obě cesty opakovala. Trasa převážně vedla úzkými uličkami, na chodnících se sušilo zelí a další listy, aby se z nich pak mohla dělat nakládaná zelenina (kterou jsem milovala). Nejoblíbenější část cesty vedla podél Císařského kanálu, což byl dva tisíce metrů dlouhý vodní příkop obklopující starý palác. Ačkoli už v době, kdy jsem začala chodit do školy, byl palác z větší části pryč, nadále tu zůstávalo pár rozvalin a vodní příkop vydržel nedotčený, čistá zelená voda tekla podél vrb a kafrových stromů.

Rodičovská víra ve Stranu utrpěla obrovskou ránu během velkého hladomoru mezi lety 1958 a 1961, kdy hlady zemřelo čtyřicet milionů lidí. Přestože neznali přesný rozsah této katastrofy, ani její příčinu, věděli dost na to, aby jim bylo jasné, že vznikla lidskou chybou a že je za ni odpovědná Strana. Na rozdíl od minulosti, kdy pokaždé přišli na nějaké důvody, jak Stranu omluvit, tentokrát už to odpustit nešlo. Vzpomínám si, jak mi otec jednou zničehonic – teď mi spíš připadá, že asi mluvil sám se sebou – řekl: „Proč jsme vůbec dělali revoluci? Dělali jsme ji proto, že lidé hladověli. Chtěli jsme, aby lidé měli plná břicha.“ Překvapilo mě rozrušení, jež se zračilo v jeho hlase i obličeji. Později jsem se dozvěděla, že poslal dopis Maovi, ve kterém mu dal najevo svůj názor, což bylo to jediné, co člověk mohl dělat, když chtěl nějak ovlivnit politiku; ovšem guvernér naší provincie, což byl jeho přítel, ho přesvědčil, aby ten dopis stáhl. Připomněl mu, že by to pro jeho rodinu s největší pravděpodobností mělo katastrofální následky. Výčitky svědomí otce velmi tížily, více než matku, protože se se Stranou více ztotožňoval, ona vždy měla své pochyby a udržovala si citový odstup.

Matka své iluze ztratila v podstatě ve chvíli, kdy do jejího města vstoupila Maova armáda a ona poznala skutečnou Stranu, která se tolik lišila od její partyzánské skupiny.

Ohromilo ji zjištění, že nic z těch báječných věcí, o nichž snila – rovnost, laskavé zacházení se ženami a vřelé soudružství –, se tam nevyskytovalo. Největší šok asi prožila, když v osmnácti s mým otcem opustila Ťin-čou a přejeli do jeho rodného I-pinu, který byl více než tisíc šest set kilometrů jižně. Jako vysoce postavený úředník dostal otec džíp, jenže matka, která měla nižší postavení, musela jít pěšky. Otec ji odmítal svézt, protože by to někdo mohl považovat za protekci a matka – vlastně oba – by dostala důtku, kdyby mu do auta nasedla. Jeden večer po celodenním plahočení s matrací na zádech ji přepadla obrovská únava a nevolnost, a tak se rozplakala na podlaze chrámu, kde její skupinka přespávala, všichni těsně vedle sebe. Otec ležel vedle ní, rychle jí šeptal, že ji nikdo nesmí slyšet plakat. Někteří ji ale zaslechli a stěžovali si vedoucímu skupiny, jenž ji druhý den napomenul, že se chová jako „rozmazlená dáma z vykořisťovatelské třídy“ a že je nevhodné plakat jen proto, že člověk musel ujít pár kroků. Nikdo, ani matka, samozřejmě tenkrát netušil, že už je těhotná. Krátce poté prodělala potrat a přišla o své prvorozené dítě.

Málem zemřela a uvažovala, že Stranu opustí a bude se věnovat medicíně, po čemž toužila před svatbou. Otce to znepokojilo a vyděšeně ji prosil, aby neodcházela, líčil jí, že by to považovali za dezerci a odpovídajícím způsobem ji potrestali. Z otcovy reakce poznala, že jakmile člověk vstoupí do Strany, už se z ní nedostane (což byl klíčový fakt, jenž Stranu držel pohromadě). Proto zůstala a samu sebe přesvědčila, aby přijala stranický pohled na svět, ale nikdy jí nebyla oddaná tak moc jako otec.

Jak jejich oddanost Straně postupně slábla, rodiče přestali věnovat tolik času práci a většinu večerů trávili doma. Kontrolovali domácí úkoly svých dětí a střídali se v našem doučování. Matka nás učila matematiku a otec nás vzdělával v čínštině a čínské literatuře. Za podobných večerů jsme se sourozenci mohli do otcovy pracovny, která byla od podlahy ke stropu lemovaná tlustými knihami v pevné vazbě i čínskými klasikami. Než jsme se knih mohli dotknout, museli jsme si umýt ruce, nikdy jsme nesměli obracet stránky poblíž vazby, abychom je nevytrhali.

Kromě skvělých studijních výsledků od nás rodiče vyžadovali především dodržování morálních zásad. Zatímco já a sestra jsme dostaly jména inspirovaná mou matkou – sestřino jméno Siao-chung znamenalo „být jako matka“ –, jména našich bratrů vyjadřovala touhy našich rodičů. Ťin-mingovi vybrali znak znamenající „rovný“, Siao-chejovi znak „pravý“ a znak „nezkorumpovatelný“ přidělili Siao-fangovi. Otcovo jméno Čchang Šou-jü vyjadřovalo jeho oddanost těmto ideálům. Jeho původní jméno bylo jiné. Když vstoupil do Strany, přijal přezdívku Wang-jü, Jü znamená „bláhový“, protože lidé, kteří tyto zásady přijali, obvykle bývali považováni za bláhové. (Wang bylo příjmení.) Když se vrátil do I-pinu, začal používat své pravé příjmení Čchang, ale přidal tam Šou-jü, což znamenalo: „Dál jsem mužem, kterého považují za bláhového.“

Na střední školu jsem začala chodit v roce 1964 ve dvanácti letech. Moje Čtvrtá střední škola byla nejlepší v Čcheng-tu. Založili ji roku 141 před naším letopočtem a byla to nejstarší vládou financovaná škola v Číně. Sídlila ve starém konfuciánském chrámu, měla velkolepou vstupní bránu se střechou, důstojnými rudými sloupy a vysokým prahem z masivního dřeva, aby příchod působil opravdu slavnostně. Ve středu školního areálu pak stál samotný chrám. Ale když se moci ujali komunisti, socha Konfucia uvnitř byla odstraněna a nahradili ji šesti stoly na ping-pong. I tak ale chrám působil velkolepě s vnitřními sloupy ze dřeva a dvěma obrovskými bronzovými nádobami na kadidlo pod kamenným schodištěm a také dvěma mohutnými kamennými deskami se zaznamenaným Konfuciovým učením. Před vstupem do chrámu byl obrovský prázdný prostor, jenž měl v lidech vyvolávat pokoru. Ale teď se tam vybudovalo sportoviště a dvoupatrová školní budova, za kterou se nacházela rozlehlá zahrada. Skrz ni tekla v úzkém kanálu voda pod třemi obloukovými pískovcovými můstky se zábradlím ozdobeným dřevěnými miniaturami zvířátek. Asi nejvíc se mi líbil malý kopeček porostlý stromy v zadní části školního areálu, kde jsme se při hodinách biologie učili o listech a květech. Uchvátilo mě to natolik, že jsem se chtěla stát zahradnicí, možná bych dokonce mohla vyrážet na výpravy za dosud neznámými druhy rostlin.

V létě 1966, když mi bylo čtrnáct, se mi život převrátil vzhůru nohama, protože Mao zahájil Kulturní revoluci. Podobně jako jiné děti jsem Maa považovala za boha. Všichni jsme se učili zpívat písničku: „Otec je blízký, matka je blízká, ale nikdo není tak blízký jako předseda Mao.“ Když jsme chtěli potvrdit, že něco je pravda, prohlásili jsme: „Přísahám na předsedu Maa!“ Takže když mladé lidi vyzval, aby vstoupili do Rudých gard, jejichž prostřednictvím prosazoval Kulturní revoluci, nikdo nepochyboval o tom, že bychom ho měli poslechnout. I u mě ve škole se vytvořila skupina Rudých gard, jež všem nařídila, aby zůstali v areálu a dělali revoluci. Já se však od vojenských akcí, které revoluce vyžadovala, držela dál a pořád se vymlouvala na nemoc, abych mohla zůstat doma. Kritizovali mě za to, že stále mám „asi horečku“, a do Rudých gard mě nakonec nevzali.

Škola, již jsem tolik milovala, se od té doby, co se Mao postavil na bránu Nebeského klidu a všem mladým nařídil, že „mají být násilní“ a „rozbíjet vše staré“, proměnila v děsivé místo. Konfuciánský chrám byl zbořen a uvnitř se shromáždil dav, aby strhl i obrovské kamenné desky. Kluci močili do bronzových nádob na kadidlo, které převrhli. Chodili po areálu a mávali železnými tyčemi a kladivy, aby urazili hlavy všem malým soškám. Zahrady zdupali a rozbili. Náš postarší zahradník, s nímž jsem si často povídala, protože mě fascinovala jeho práce, byl označený za „třídního nepřítele“, pak ho zbili a on následkem toho zemřel. Nedokážu popsat, jak moc mě to vyděsilo a znechutilo. A došlo i k dalším hrůzným činům. Jednou se všichni žáci měli sejít na hřišti na „denunciačním shromáždění“, při kterém asi desítku nejlepších učitelů z naší školy vyvlekli na pódium, mezi nimi i mého učitele angličtiny, staršího pána se zdvořilým vystupováním. Podobně jako ostatním mu hlavu a trup násilím přitlačili k zemi a ruce zkroutili za záda v takzvaném „tryskáči“. Další den jsem zase musela přihlížet, jak moji učitelku filozofie napadli ve třídě a pak musela mé spolužáky prosit o milost, protože je předtím přezíravě vyloučila z hodiny. Jednou večer mě naložili na auto, abych se účastnila „nájezdu“, protože dvě ženské – vedoucí a zástupkyně vedoucí občanského výboru – o jedné z žen prohlásily, že schovává Čankajškův portrét. V domě jsem pak poslouchala srdceryvný křik té ženy, když ji svlékli do půl těla a žák, jehož jsem znala, ji šlehal páskem s mosaznou přezkou, což byla obvyklá zbraň Rudých gard. A další večer jsem zase viděla postavu padající z okna v horním patře. Rudé gardy žáky dělily do skupin podle rodinného původu. Ti z dobrých rodin byli „rudí“ a ti ze špatných rodin zase „černí“. „Rudí“ měli povolení mučit „černé“. Ten večer sedmnáctileté dívce, kterou zařadili mezi „černé“, oholili polovinu vlasů, takže měla na hlavě holá místa. Ona potom vyskočila z okna. Tu noc jsem na internátu, když jsem zavřela oči, uviděla zakrvácené lidské tělo. Druhý den jsem se u Rudých gard ve své třídě omluvila ze zdravotních důvodů a odešla jsem domů. Zoufale jsem toužila po tom, abych už se do školy nikdy nemusela vrátit.

2

Moji odvážní rodiče za Kulturní revoluce

(1966–1978)

Od konce srpna 1966 už domov přestal být bezpečným útočištěm, protože otce vzali do vazby. Ten měsíc se podobná zvěrstva, ke kterým docházelo u nás ve škole, začala šířit po celé Číně; na řadě míst učitele ubili k smrti. A otec se rozhodl, že už nebude mlčet.

Nikdy se totiž nezbavil výčitek, že nevyjádřil svůj nesouhlas během velkého hladomoru, a všechny ty hrozné věci, které se děly tentokrát, pro něj byly poslední kapka. Napsal Maovi a žádal ho, aby zastavil násilnosti, jež ničí tolik životů. Matka se mu to snažila rozmluvit, namítala, že to v nejlepším případě nedává žádný smysl a v nejhorším je to úplně sebevražedné. Můj otec namítal, že je to to jediné, co proti tomu může dělat. Matka prohlásila: „Dobrá, je ti jedno, co s tebou bude. Nezajímá tě ani osud tvé ženy. To všechno beru. Ale co naše děti? Vždyť víš, jak to s nimi dopadne, když se dostaneš do potíží. Copak chceš, aby se z nich stali ‚černí‘?“ Otec jí odpověděl: „Svou rodinu miluju. Ale tentokrát už prostě musím něco udělat.“

Požádal matku, aby se s ním rozvedla, a svým dětem nařídil, aby se ho zřekly.

Když otce na příkaz s’čchuanských stranických šéfů odvedli, byla jsem doma. Matka se ptala, kam ho odvážejí, a dozvěděla se, že Strana rozhodla, že o tom nikdo nesmí vědět. Doprovodila jsem otce k bočnímu vchodu do Areálu a držela ho za ruku. Celá ta dlouhá cesta byla obstoupená mladými představiteli Strany se zamračenými obličeji. Srdce mi bušilo tak prudce, že mi vyskakovalo téměř až do krku. Cítila jsem, jak se otcova ruka nervózně škube, tak jsem mu ji hladila. Před vchodem ho odvedli do čekajícího auta a odvezli.

Jakmile jsme se s matkou vrátily do našeho bytu, rychle si sbalila pár věcí, aby mohla jet do Pekingu žádat o otcovo propuštění. Prosila jsem ji, abych s ní mohla jet na nádraží. Souhlasila, ale nic mi nevysvětlovala. Tvrdila, že ve čtrnácti letech jsem moc mladá na to, abych to mohla pochopit. Zůstala jsem tam s ní přes noc, čekaly jsme na vlak, který měl odjíždět za úsvitu. Později mi vysvětlila, že chtěla, abych tam byla jako svědek, kdyby se jí náhodou něco stalo, a abych případně informovala babičku.

V Pekingu matka vyrazila do Úřadu pro řešení stížností. Podobné úřady zakládali čínští vládci po celou historii, aby tam občané mohli vznášet vážné stížnosti, a komunisti v této tradici pokračovali. Vzhledem k tomu, že můj otec byl vysoce postavený úředník a matka byla jedna z mála manželek, jež měly dost odvahy na to, aby vyrazily odvolat se do Pekingu, přijal ji místopředseda státní rady Tchao Ču, který v té době patřil mezi vedoucí představitele Strany, než ho také odstranili kvůli jeho nesouhlasu s Kulturní revolucí. Tchao Ču s’čchuanské Straně nařídil, aby otce propustili.

Ačkoli mi bylo jasné, že se naše rodina řítí do katastrofy, ani mě nenapadlo, že bych s Kulturní revolucí přestala souhlasit. Přestože mě hrůzy, jimž jsem přihlížela u nás ve škole, znechutily, nikdy bych vstup do Rudých gard neodmítla. To přece byly Maovy rozkazy a o jejich následování se vůbec nedebatovalo, stejně jako člověk nedebatoval o jedení a dýchání. Tak velký vliv na nás mělo vymývání mozků. Když jsem se tedy dozvěděla, že studenti, které nepřijali do Rudých gard, se nesmí účastnit oslav výročí založení lidové republiky – Národního dne – 1. října 1966, vrátila jsem se do školy a nasadila si rudou pásku na rukáv. V té době už se poměry v Rudých gardách uvolnily a jako o Rudých gardách o sobě mluvili téměř všichni moji vrstevníci z našeho města.

Moje členství vydrželo dva týdny, do poloviny října, kdy jsme s pěti kamarádkami opustily Čcheng-tu a vydaly se na pouť do Pekingu za Maem. Matka úspěšně dosáhla otcova propuštění, pak se vrátila domů a trávila čas s otcem. Rodina se zdála v pořádku, tak jsem si řekla, že můžu odjet, protože možnost vydat se na podobné poutě mohla kdykoli skončit.

Od srpna režim povzbuzoval mladé lidi, aby jeli do Pekingu a nechali se přijmout Maem – čímž chtěli dosáhnout Maova ještě většího zbožštění. Jídlo, ubytování a doprava vlakem byly pro miliony mladých cestovatelů zajištěny zdarma, což vyžadovalo obrovské množství administrativní práce, kterou řídil předseda vlády Čou En-laj. Mao učinil osm veřejných vystoupení na náměstí Nebeského klidu. Když přišla řada na nás – což bylo Maovo poslední vystoupení –, Velký kormidelník stál v otevřeném autě a při jízdě podél třídy Čchang-an přes celé náměstí Nebeského klidu projel kolem nás i milionů dalších mladých lidí lemujících celou třídu. (O této akci nás informovali jen den předem, pak už nás vůbec nepustili z místa, jako další bezpečnostní opatření nás všechny těsně před přehlídkou prohledali, jestli nemáme něco, co by šlo použít jako zbraň, což byly třeba i klíče.) Když se Maovo auto přiblížilo, davy začaly poskakovat radostí, čímž mi bránily ve výhledu, takže jsem zahlédla jen kousek jeho zad. Chvilku mi připadalo, že bych měla být naprosto zničená, protože nám vtloukali do hlavy, že setkání s Maem by měl být náš životní cíl. Jenže já podléhání fanatismu neměla v povaze, takže to vědomě budované zoufalství rychle zmizelo. Po dvouměsíčním putování v extrémních podmínkách – přeplněné vlaky, ucpané záchody, hlad, zima, všudypřítomné vši, zanícená kolena kvůli revmatismu – jsem se nemohla dočkat, až se vrátím domů a vykoupu se.

Do Čcheng-tu jsem se vrátila v prosinci 1966 a od té doby už jsem neměla nic společného s Rudými gardami ani se školou. S příchodem nového roku se násilí a zvěrstva neustále zhoršovaly. Mao mladé Rudé gardy využil k šíření teroru po celé zemi a teď se zaměřil na skutečné cíle a začal s čistkami ve Straně, odstraňoval straníky, kteří už by ho podle něj neměli následovat. O těchto stranících mluvili jako o „těch, kdo jdou kapitalistickou cestou“. Do Rudých gard vstupovali lidé ze všech společenských vrstev: dělníci, učitelé, lékaři, nižší úředníci… Všem podřízeným radili, aby potrestali své šéfy a další předem vybrané oběti. Po celé zemi se každodenně konala brutální denunciační shromáždění.

Otec se musel účastnit mnoha podobných akcí, při nichž ho opakovaně zbili. Vytrpěl si mnohem víc než ostatní, protože ho obvinili z toho, že se vydal kapitalistickou cestou, ale také proto, že napsal Maovi, že s Kulturní revolucí nesouhlasí. Zároveň násilníkům organizujícím podobná shromáždění vzdoroval. Na jednom z nich všichni obvinění museli pokleknout, dotknout se hlavou země a vyjádřit věrnost obrovskému portrétu Maa na zadní straně pódia. Ostatní rozkazy poslechli, ale otec jim vzdoroval. Násilníci na něj ječeli, kopali ho do kolen a tahali za vlasy, aby ho přiměli pokleknout, ale jakmile ho pustili, snažil se znovu vstát. Během prudké potyčky zvolal: „Jakápak je tohle Kulturní revoluce? Vždyť na ní není vůbec nic ‚kulturního‘! Chováte se jako divoši.“ „Jsem proti ní, i když v jejím čele stojí předseda Mao!“ Těmito rouhačskými slovy si otec vysloužil další mučení. Zlomili mu několik žeber a dočasně oslepl na jedno oko.

I o matce tvrdili, že jde „kapitalistickou cestou“, ale protože byla velmi oblíbená a vždy se snažila svým podřízeným pomáhat a chránit je, v podstatě ji nechali být. Nejvíce si vytrpěla od otcových pronásledovatelů, kteří od ní vyžadovali, aby se ho zřekla. Odmítla, a proto se musela zúčastnit řady denunciačních shromáždění, při kterých musela klečet na rozbitém skle – vzpomínám si, jak jsem babičce pomáhala vytahovat jí střepy z kolen. Babička jí vyrobila chrániče kolen a také vatovaný bederní pás, který ji měl ochránit před kopanci a ranami násilníků. Oni se totiž rádi zaměřovali na citlivá místa na těle.

Dětem ze zapovězených rodin nařizovali, aby se zřekly svých rodičů. Znala jsem děti, jež si měnily příjmení, aby prokázaly, že se zříkají svých otců. Některé se do bití rodičů dokonce zapojovaly. Ale naši rodinu to sblížilo. Když jsem jako dítě byla svědkem utrpení a odvahy svých rodičů, o to víc jsem je milovala a obdivovala. Veškerou svou energii jsem věnovala péči o ně.

V březnu 1967 otce nečekaně navštívili dva staří spolupracovníci z I-pinu: paní Tching, která se ho před lety pokoušela svést, a její manžel. Právě kvůli nim se naše rodina z I-pinu přestěhovala do Čcheng-tu. Po našem odjezdu chování Tchingových k jejich odpůrcům nabralo tak nepřijatelné rozměry (paní Tching jednou dokonce nechala poslat do vězení svého osobního strážce, jehož obvinila z pokusu o znásilnění, ačkoli ve skutečnosti odmítl její návrhy), že řada lidí riskovala své životy a ještě před Kulturní revolucí psali stížnosti na provinční úřady. Vyšetřování odhalilo obrovské zneužití moci, počátkem šedesátých let je pak propustili a vyloučili ze Strany. A když teď Mao Stranu očišťoval od původních straníků a hledal za ně náhradu, nechal Tchingovy očistit a jmenoval je do funkce vedoucích představitelů S’-čchuanu.

Tchingovi si vytvářeli nový tým spolupracovníků a chtěli, aby do něj patřil i otec, proto nás navštívili v našem bytě, aby mu to navrhli a ujistili ho, že když se s nimi spojí, všechny ty usvědčující věci, které řekl a napsal, budou zapomenuty. Otec je rozhodně odmítl – Tchingovi dokonce tvrdili, že je vyhodil. A po tomto setkání napsal svůj druhý dopis Maovi, jejž končil těmito slovy: „Pokud získají takoví lidé moc nad desítkami milionů lidí, obávám se, že naší Straně i zemi hrozí to nejhorší.“

Dopis se chystal poslat poštou, přestože věděl, že jej zadrží. Předtím se ho matka zeptala: „A k čemu to bude? Ty snad čekáš, že tě předseda Mao poslechne?“ Otec jí na to odpověděl: „Musím to udělat, i kdyby to bylo jen proto, abych ulevil svému svědomí.“

Pak ho na rozkaz Tchingových zatkli.

A matka podruhé od začátku Kulturní revoluce stála na nádraží v Čcheng-tu a čekala na vlak do Pekingu, aby dosáhla manželova propuštění. Rozhodla se, že jediný, kdo jí s tím může pomoct, bude předseda vlády Čou En-laj, o němž se vědělo, že má sice velkou autoritu, ale střízlivé názory. Ale jak by se k Čouovi mohla dostat? Seděla na lavici v čekárně a lámala si s tím hlavu, když vtom si všimla velkého transparentu, pod kterým stály dvě stovky studentů z Rudých gard. Patřili do skupiny nazývané Rudé Čcheng-tu a chystali se do Pekingu, aby si u předsedy vlády Čoua stěžovali na Tchingovy.

V té době se Rudé gardy rozpadly na všelijaké frakce, které bojovaly jedna proti druhé. V S’-čchuanu různé skupiny tvořily dva tábory a pod jejich velení spadaly miliony následovníků: Rudé Čcheng-tu bylo umírněnější, druhá, brutálnější byla frakce 26. srpen. Tchingovi podporovali 26. srpen a Rudé Čcheng-tu se snažili násilím potlačit. Rudé Čcheng-tu vysílalo tuto delegaci, aby svou záležitost projednali s předsedou vlády Čouem, který neustále přijímal skupiny Rudých gard z celé Číny, aby podobné problémy řešil.

Moje matka, jež skvěle uměla navazovat rozhovory, studenty oslovila a oznámila jim, že taky jede do Pekingu, aby si stěžovala na Tchingovy, kteří nechali zatknout jejího manžela jen proto, že s nimi odmítl spolupracovat. Tím u studentů vzbudila zájem: rodiče s Tchingovými pracovali, proto by jim mohli poskytnout informace, jež by pomohly s jejich svržením. Matka je dokonce dokázala přesvědčit, aby jí dovolili se účastnit jejich jednání s Čou En-lajem. Cesta jim zabrala dva dny a noc. Zatímco studenti spali, matka si v hlavě sestavovala žádost, kterou vznese během setkání s Čouem. Když dorazili do Pekingu, sepsala ji. Druhý den večer šla se skupinou do Velké síně lidu na západní straně náměstí Nebeského klidu. Když zaslechla, jak se Čou na závěr ptá: „Ještě něco?“, postavila se v zadní řadě: „Soudruhu předsedo, chtěla bych něco říct.“ Uvedla své jméno a funkci, pak otcovo jméno a funkci a prohlásila: „Manžela zatkli jako ‚aktivního kontrarevolucionáře‘. A já jsem sem dorazila, abych našla spravedlnost.“ Vzhledem k tomu, že měl otec vysoké postavení, Čou se na ni dlouze zadíval a řekl: „Studenti už můžou odejít. Teď si promluvím s tebou.“ Matka tuto nabídku očekávala a rozhodla se ji nepřijmout. Namítla: „Soudruhu předsedo, přála bych si, aby tu studenti zůstali a byli mými svědky.“ Studentovi v první řadě předala svou žádost a on ji pak donesl Čouovi. Když Čou matku vyzval, aby promluvila, stručně vše vylíčila. Zmínila se o otcově (druhém) dopisu Maovi, ale už neuvedla jeho přesný obsah, řekla jen: „Manžel zastával některá velmi chybná stanoviska…“, ale pak zdůraznila, že jednal ve shodě s chartou komunistické strany, která svým členům přece umožňuje psát dopisy vedoucím představitelům, i kdyby v nich byly sebemylnější názory. Poznala, že Čou má pro její situaci pochopení, je mu jasné, že před Rudými gardami nemůže manželova slova citovat. Čou šeptl svému tajemníkovi sedícímu za ním a ten mu podal list papíru s hlavičkou Státní rady, v jejímž čele Čou stál. Psal trochu ztuha – před lety si po pádu z koně zlomil pravou ruku. Když dopsal, jeho tajemník to nahlas přečetl:

„Za prvé: Jako člen komunistické strany má Čchang Šou-jü plné právo napsat jejím vedoucím představitelům. Ať už takový dopis obsahuje jakkoli vážné chyby, v žádném případě nesmí být zneužit k jeho obvinění z kontrarevoluční činnosti. Za druhé: Jako zástupce ředitele Oddělení pro veřejné záležitosti s’čchuanské provincie se Čchang Šou-jü musí podrobit vyšetřování a kritice lidu. Za třetí: Jakýkoli konečný rozsudek ve věci Čchang Šou-jüa musí počkat do konce Kulturní revoluce. Čou En-laj.“

Když matka slyšela první bod, zlepšila se jí nálada, protože díky němu by otce mohla dostat z vězení – i kdyby druhý bod znamenal, že dál bude muset být podroben denunciačním shromážděním, třetí bod nechává otevřené, jakého rozsudku se mu později dostane. Obrátila se na dva studenty vedle sebe a všimla si, že z toho mají radost. Dva zamilovaní rudí gardisté, Jen a Jung, nadále zůstali přáteli naší rodiny.

Doma v Čcheng-tu matka tuto zprávu ukázala jednomu starému známému, který se přimluvil u Tchingových. Kvůli starým dobrým časům mé matce prokázal velkou laskavost, protože zajistil otcovo propuštění, aniž by k tomu potřeboval Čoův dopis, jejž si matka chtěla nechat i do budoucna. O tom dopisu neřekla ani dětem, ani mému otci – když se vrátil domů jako psychicky velmi zhroucený muž.

Vedení věznice mu oznámilo, že ho pouštějí domů, aby byl pod bedlivým dohledem své ženy, která se ho zřekla a teď se stane jeho věznitelkou. Ve zmatku a hněvu jednou mou matku udeřil – poprvé a jedinkrát v životě –, čímž jí tak vážně poškodil levé ucho, že málem ohluchla. Tchingovi mu odmítli dovolit psychiatrickou léčbu. Tu mu zajistili až Jen s Jungem a díky nim i Rudé Čcheng-tu. Na S’čchuanské lékařské fakultě totiž převládala skupina Rudých gard, která patřila do tábora Rudého Čcheng-tu. Otce hospitalizovali na zdejší psychiatrické klinice, kde se uzdravil. Když jsem ho tam byla navštívit a zjistila, že je mu zase dobře, byla jsem tak šťastná, že mi vhrkly slzy a běžela jsem se vyplakat do koupelny. On i celá má rodina jsme byli studentům neskutečně vděční. Jejich žádost o spolupráci na svržení Tchingových však zdvořile, nicméně rozhodně odmítl: podle něj to totiž nebyl řádný postup.

Má matka mezitím dopis od Čoua předala mojí babičce, aby ho schovala. Babička tenký list papíru stočila do malé ruličky a zastrčila ji do bavlněného vršku jedné z vycpaných zimních bot, které si pro sebe ušila.

Život mých rodičů v letech 1967 a 1968 se skládal z nekonečných denunciačních shromáždění a opakovaného zadržování. V těchto dlouhých, temných dnech jsem přemítala o společnosti, ve které jsem žila. Na mé šestnácté narozeniny roku 1968 jsem večer své pocity vyjádřila prostřednictvím své první básně a právě jsem ji vylepšovala, když se ozvalo bušení na dveře. Rudé gardy přišly na prohlídku našeho bytu. Má báseň by mou rodinu i mě samotnou mohla uvrhnout do neštěstí, tak jsem pospíchala na záchod, abych ji roztrhala a spláchla. Když jsem z vedlejšího pokoje slyšela babiččin pláč, pomyslela jsem si: Říkají nám, že socialistická Čína je ráj na zemi. Jestliže tohle je ráj, jak potom vypadá peklo? V té době jsem z toho ještě neobviňovala Maa. Kvůli jeho zbožštění jsem o něm vůbec nedokázala přemýšlet. Bude trvat ještě mnoho dlouhých a temných let, než mi dojde Maova odpovědnost a konečně sama sobě přiznám: „Ale samozřejmě že všechny ty životy a utrpení má na svědomí Mao!“

Jedna z věcí, jež mě silně obracely proti režimu, byl fakt, že téměř všechny knihy byly označené jako „jedovatý plevel“ a po celé Číně je pálili na hranicích. Mao prohlásil: „Čím víc knih čteš, tím jsi hloupější.“ Rudé gardy knihy zabavovaly při domovních prohlídkách a pálily je. Některé knihy to přežily a dostaly se na černý trh. Můj pubertální bratr Ťin-ming na takový trh v Čcheng-tu chodil a vybudoval si rozsáhlou sbírku zahraničních a čínských klasických děl, která důmyslně skryl na nejrůznějších místech včetně podzemí opuštěné vodárenské věže v Areálu. Díky tomu jsem je i v těchto letech bez knih mohla číst a vyváznout z kulturní pouště se zdravým mozkem.

Doma bylo mým hlavním úkolem pomáhat babičce s péčí o nejmladšího bratříčka Siao-fanga, kterému v roce 1967 bylo pět. Všude jsem s ním chodila za ruku, takže ho dobře znali i moji kamarádi. S přáteli jsme trávili hodně času – měli jsme ho dost, protože v celé Číně se během těchto deseti let neposkytovalo žádné formální vzdělávání.

V roce 1968 Mao vytvořil novou organizaci, S’čchuanský revoluční výbor, v jehož čele stáli Tchingovi, a moje rodina se spolu s ostatními členy staré vlády, kteří neprošli čistkami, musela vystěhovat z Areálu. Dostali jsme pár pokojů v domě v Meteoritové ulici, která se tak jmenovala, protože tam kdysi dopadl meteorit. Stěhování musela vyřídit babička a nás pět dětí, jelikož rodiče právě byli zadržení a na pomoc nám nikoho neposlali. Přestěhovali jsme se jen díky přátelům – bez nich bychom ani neměli na čem spát.

Od začátku roku 1969 se naše rodina rozdělila. Rodiče, sestra, bratr Ťin-ming a já jsme jeden po druhém byli vysláni do různých částí S’-čchuanu. Rodiče dopravili do různých pracovních táborů na východním okraji Himálaje, asi čtyři dny cesty na jih od Čcheng-tu. Tyto tábory se eufemisticky označovaly jako „kádrové školy“, jejich obyvatelé se těšili o něco lepšímu zacházení, mírně větší svobodě a bylo jim ukládáno méně tvrdé práce než v pracovních táborech typu gulag. Ale ani tady nebyl lehký život, zvlášť pro někoho jako rodiče, kteří byli považováni za nepřátele. Dostávali ty nejtvrdší práce a neměli volno ani v neděli. Když byl otec ve svém táboře v okresu Mi-i, musel po dni plném tvrdé práce ještě snášet častá denunciační shromáždění. Matka zase v táboře v okrese Si-čchang celý oběd stála se sklopenou hlavou čelem k ostatním vězeňkyním, protože se tu pořádaly takzvané „polní denunciace“ a shromáždění, při nichž se nesmělo zapomínat na nenávist. Tuto praktiku ukončilo až to, když si matka postěžovala své přímé nadřízené, že přece nemůže dál pracovat, aniž by si odpočinula. Její nadřízená byla poměrně rozumná, proto uznala, že má matka pravdu.

Otcův tábor byl mimořádně krutý, protože spadal pod přímou správu S’čchuanského revolučního výboru, v jehož čele stáli Tchingovi. Řada vězňů se tam zabila, většinou se utopili v rozbouřených vodách řeky tekoucí skrz tábor nazývaný Klid (An-ning-che). Spoluvězni tvrdili, že v klidu noci řeka vydává zvuky připomínající kvílení duchů. Kvůli všem těm příběhům jsem o otce měla strach, zvlášť když už se jednou nervově zhroutil, a kdyby se náhle zlomil, mohl si také vzít život. Rozhodla jsem se, že jakmile to bude možné, pojedu za ním na návštěvu, aby měl pocit, že je pořád ještě milovaný a že mu stojí za to žít. Matka byla pod mnohem menším tlakem než otec, ale dobře jsem věděla, že přestože se navenek zdá silná, také mě potřebuje.

Do táborů se nebylo možné dostat veřejnou dopravou. Ale poblíž jezdila nákladní auta. Čína totiž v této odlehlé oblasti budovala obrovské průmyslové centrum, jež se mělo jmenovat Pan-č’-chua. Proto konvoje nákladních aut z Čcheng-tu dopravovaly zboží a projížděly jak podél Si- -čchangu, tak podél Mi-i. Mohla jsem se tedy nechat svézt do nejbližšího bodu a zbytek cesty dojít pěšky – do matčina tábora by mi to mělo trvat asi půl hodiny, do otcova tábora dvě. Usilovně jsem hledala a objevila laskavého řidiče, který byl příbuzný s jednou kamarádkou, a mohla jsem mu tudíž důvěřovat. Dovolil mi, abych se posadila do zadní části jeho auta, v kabině s ním totiž seděl náhradní řidič. V noci jsme spali v malých špinavých hotýlcích, oni s dalšími řidiči, já ve velké místnosti s ostatními cestujícími ženami. Po mnohadenním natřásání na korbě auta jsem tedy dorazila k branám táborů mých rodičů.

Ani jednou jsem tam předem neposlala telegram, aby mi návštěvu nemohli zakázat. Počítala jsem s tím, že když tam v sedmnácti letech dorazím, vedení tábora mě jen těžko bude moct odmítnout: tábory byly hluboko v horách, uprostřed ničeho, nedalo se tam nijak dostat, nešlo tam nikde přespat, kolem se ozývalo jen vytí vlků. Až tam tedy dorazím, v táboře mi jistě poskytnou ubytování a nechají mě tam, dokud řidič nevyřídí všechny své úkoly a znovu mě nevyzvedne na smluveném místě. V matčině táboře se mnou zacházeli s jistou vřelostí, všem se totiž stýskalo po dětech. Ale v otcově táboře ženy v ženské místnosti i většina ostatních s chladným odstupem zírali skrz mě. Sice to bylo velmi nepříjemné, ale záleželo mi jenom na tom, že moje návštěvy a návštěvy mých sourozenců našeho otce udržovaly naživu.

Za více než dva roky jsem na cestách strávila hodně času a ve vesnicích, kam mě přidělili, jsem se moc nezdržovala. Ta první se nacházela ve stejné oblasti jako tábory rodičů, ale oddělovaly nás vysoké hory, přes které nevedly žádné stezky. Byla v okrese s názvem Ning-nan asi čtyři hodiny jízdy nákladním autem od Čcheng-tu. Pak následovalo celodenní plahočení horskými lesy. Mao měl se mnou a mými vrstevníky takové plány, že v místě, kam nás přidělil, máme až do konce života obdělávat půdu. Mně se však tento jeho plán ani trochu nelíbil a snažila jsem se svůj osud změnit. Proto jsem se přestěhovala do jiné vesnice v okrese Te-jang blíže k Čcheng-tu.

Koncem roku 1971 celou zemí otřáslo politické zemětřesení. Mao se nepohodl se svým zástupcem, ministrem obrany Lin Piaoem, který zajišťoval, aby Maa během Kulturní revoluce nadále podporovala armáda. Odstraněné stranické představitele nahrazoval armádními důstojníky. Lin se pokusil uprchnout z Číny, ale zemřel při leteckém neštěstí v Mongolsku. Zanechal po sobě velký stín, který Maa neustále pronásledoval. Linův syn, důstojník letectva s přezdívkou Tygr, který otci pomáhal ovládnout letectvo, pak uprchl a zahynul spolu s rodiči, připravoval spiknutí, jehož cílem bylo Maa zavraždit. Mao už nemohl věřit Linovým mužům řídícím celou zemi, proto musel do funkcí vrátit předtím odstraněné straníky.

Hospodářství se začínalo vzpamatovávat a továrny nabíraly nové zaměstnance. Mě přijala malá strojírenská továrna, kde pracovalo několik stovek lidí a dříve spadala pod matčin Východní obvod. Několik měsíců před dvacátými narozeninami jsem v roce 1972 opustila svou vesnici v Te-jangu a bylo mi přiděleno místo obráběčky kovů, později elektrikářky. Na řemeslnou práci jsem nebyla šikovná a za jediný měsíc mě pětkrát zasáhl elektrický proud.

Spolu s dalšími uchazeči vybranými z celé Číny jsem v roce 1973 skládala zkoušky, které byly velmi jednoduché, takže jsem měla výborné výsledky. Z ústních zkoušek z angličtiny jsem získala nejvyšší hodnocení z celého Čcheng-tu.

A tak jsem jedné jasné podzimní noci v září 1978 odletěla do Anglie.