Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Kel Kade v nakladatelství

Králův temný vzkaz

Osvobodit temnotu

Vláda šílenství*

Legendy Ahnu*

* Připravujeme

Free the Darkness

Copyright © 2015 by Dark Rover Publishing LLC

All rights reserved.

Cover © Martin Kapošváry, 2024

Translation © Kateřina Niklová, 2024

ISBN epub 978-80-7594-574-7

ISBN mobi 978-80-7594-575-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print/

Dík patří mé rodině a mojí nejtrpělivější, nejchápavější dceři, které mi během psaní dodávaly odvahu a podporovaly mě

MAPA VÝCHODNÍHO ASHAIE

REGIONÁLNÍ MAPA SOUELIJSKÉHO MOŘE

Prolog

„Dobří lidé chtějí moc jenom proto, aby věci napravili. Velcí lidé chtějí věci napravit a hromadí moc, aby toho dosáhli. Velcí vůdci najdou ty, kdo jsou moci hodni, a nápravou věcí je pověří.“

- Coroleus roku 1067

Unaveného jezdce zaplavila úleva, když z ponuré, měsícem prozářené tmy konečně vystoupil jeho cíl. Vůbec si nebyl jistý, jestli při své misi uspěje, a kdyby selhal, nedožil by se toho, aby mohl litovat.

Připomněl si, že kdyby ho ti lidé plánovali zabít, ani zbraně, ani léta výcviku a zkušeností by mu nepomohly.

Úleva, kterou mu sotva před několika okamžiky přinesla skutečnost, že dosáhl své destinace, trvala jen krátce, znovu se v něm totiž ozvaly neodbytné pochybnosti, které ho pronásledovaly od začátku mise. Krev se mu rozpálila, když jeho pečlivě vykonstruované obrany prolomila zdrcující úzkost. S loajalitou a ctí se člověk daleko nedostal. Útroby se mu stáhly, jako když se zkroutí lano. Jako oprátka. Ale ne, tito lidé by se s oprátkou neobtěžovali. Neuvidí smrt přicházet. V jednu chvíli bude naživu, bude dýchat a přemýšlet, a pak prostě přestane existovat. Jezdec ani nezvážil, že by se mohl setkat se Stvořitelem. V posmrtném životě nečekala žádná sláva – ne muže, jako byl on. Žádný přísahou vázaný člověk, který upoutal pozornost svého lenního pána, nemohl doufat ve spasení. S loajalitou a ctí to člověk koneckonců daleko nedotáhl.

Zatímco se jeho kůň plahočil k zlověstné pevnosti, myslí mu probleskly obavy z budoucnosti. Jak ho uvítají? Bude jeho úspěch jednoduše přijat jako přirozený důsledek splněné povinnosti, a to navzdory všem zkouškám, kterými prošel, a prohřeškům, kterých se dopustil? Nebo mohl doufat v to, že mu poblahopřejí k odvaze a k neotřesitelné oddanosti lennímu pánovi? Tlumeně zabručel. Je to asi stejně pravděpodobné, jako že se někdy setkám se Stvořitelem, pomyslel si trpce. I kdyby ho nezabili tady, s největší pravděpodobností zahyne po návratu ke svému pánovi poté, co splní svoji povinnost.

Rozhodl se mu jeho pán konečně dát větší důvěru, když mu svěřil tento úkol, nebo byl jenom volným koncem, jehož osudem bylo padnout za oběť nešťastné „nehodě“? Ani jedinkrát ho nenapadlo, že by se nevrátil – alespoň ne na delší okamžik, než bylo jediné nadechnutí. Kdyby se dal na útěk, pronásledovali by ho a netrvalo by dlouho, než by jeden z nich ukončil jeho život. Krátké dny – hodiny? – svobody by vyplnily hrůza a děs, zatímco by čekal na to, až ho pozře ponurá černá prázdnota. Ne, útěk nikdy nepřicházel v úvahu. I kdyby existovala sebemenší šance na úspěch, nemohl si dovolit ji ani zvážit. Koneckonců byl loajální a čestný.

Osamělý jezdec se zhluboka, roztřeseně nadechl, zklidnil své nervy a urazil posledních několik kroků k pevné železné bráně. Přitáhl koni uzdu a čekal. Nebylo nutné zabušit ani se jinak ohlásit. Věděli o něm dlouho předtím, než temnou citadelu spatřil. Kovový kolos vrat se otřásl, břinkl a krátce zasténal, poté se brána otevřela, a to naprosto tiše, slyšet bylo pouze ševelení vzduchu, který se svíjel okolo monstrózní stavby a nyní byl vtahován průchodem dovnitř.

Pobídl patami koně, projel tím, co považoval za ten nejtemnější a nejčernější stín, jaký kdy spatřil, a nemohl se nezachvět, když zvážil možné důsledky překročení této hranice. Ze stinného výklenku před ním vystoupila měsícem ozářená postava. Ostatní by výklenek možná označili za dveře do hlavní síně. Z jeho pohledu to klidně mohl být portál do H’khajnaku, démonské říše.

Znepokojený válečník zklidnil svůj dech a donutil své ruce, aby přestaly svírat uzdu tak pevně. Vyhnat napětí z ramen, a popravdě i ze zbytku těla, se mu však nepodařilo. Válečný oř frkal a dupal, neboť bezpochyby vnímal úzkost svého jezdce. Hrůzy a nebezpečí, které musel překonat, aby se sem dostal, se v něm nakupily a nyní se obával, že ho přemůžou. Zkušený veterán se podobně nechoval. Možná se konečně zhroutil.

Navzdory šeru měsíc jasně zářil, jezdec tak rozeznal většinu rysů blížící se postavy. Jednalo se o muže středního věku s přísným obličejem, který zjevně znal pouze dva výrazy, a to bezbarvý stoicismus a chmury. Měsíční svit se odrážel od jeho plešatící hlavy, absorboval ho však hrubý, tmavý materiál jeho hávu, který mu spadal do půlky stehen. Pod hávem, staženým koženým opaskem, měl prostou tuniku a kalhoty tmavé barvy. Jezdec nedokázal říct, jestli má na opasku přezku, poněvadž nic z toho, co měl muž na sobě, neodráželo světlo. Kdyby si zahalil hlavu, patrně by dočista splynul s okolím, což bylo s největší pravděpodobností také jeho záměrem. Ačkoli u sebe neměl žádné viditelné zbraně, vzhledem k místu, kde se nacházeli, byl dozajista dobře ozbrojený. Muž se zastavil několik kroků od jezdce, nevyzval ho však, aby sesedl.

„Přinesl jsi to?“ zeptal se muž tichým, drsným hlasem.

„Ano…“ zachraptěl jezdec. Odkašlal si a zkusil to znovu. „Ano, přinesl jsem ho.“

Muž zabručel. „Nezáleží, jak té věci – jak jemu, jestli je ti to tak milejší – budeš říkat. Už to není podstatné.“

Válečníkova hrůza trochu ustoupila, nahrazena pobouřením. „Bez ohledu na své záměry byste raději neměli zapomínat na to, kdo to je. Jinak toho budete litovat.“

Muž v hávu se skoro zasmál – skoro. „Netušil jsem, že máš věštecký dar. To ty by sis měl raději zapamatovat, že tohle,“ ukázal zkrouceným prstem na uzlíček na válečníkově hrudi, „není osoba. Je to zbraň, nově ukovaná, a ještě bez ostří. Nikdo, kdo se s ním setká, nepřežije, aby o tom mohl vyprávět.“

„To platí i pro tebe?“ odsekl jezdec. Obavy o vlastní bezpečí ho rychle opouštěly, jak mu začala docházet realita. Možná měl utéct. Určitě by ho našli, dozajista by však ještě předtím dokázal někde ukrýt jedno malé dítě, třeba u nějaké milují rodiny. Až by mu zajistil budoucnost, mohl padnout na svůj meč a zabránit jim tak vypáčit z něj informace mučením. Lehce uzlíček stiskl a ten vydal tiché, bublavé kúú.

Po mužově tváři se rozlil krutý úsměv, když odpověděl: „Budu žít, abych splnil svůj účel, stejně jako ty. Nikdo z nás nemůže chtít víc. Teď mi ho dej. Už není tvoje starost.“

Kapitola 1

Prasklá kost projela kůží a z rány se vyvalila krev. Od skalních stěn se odrazilo zakvílení, ze kterého se až svíral žaludek, a vyděsilo všudypřítomné ptáky, takže všichni do jednoho vzlétli. Když přešlo ve sténavé vzlykání, lesklí černí havrani se vrátili zpátky na svá bidýlka, na šedé větve ubohého zakrslého stromu rostoucího na nádvoří.

„Ticho!“ Rozkaz doprovodilo prásknutí biče následované tichým, přidušeným výkřikem. „Nesmíš dovolit, aby tě někdo zaslechl, a to ani když se zraníš – hlavně když se zraníš. Ticho! Vždycky. Buď. Zticha.“

Hluboké vzlyky postupně nahradilo tichoučké, kňouravé fňukání, jak se malý Rezkin vzchopil. V šesti letech už dobře věděl, že neměl vykřiknout. Byl hloupý, tak hloupý. Musel rychle přemýšlet. Každým okamžikem začne mistr Jaiardun klást otázky a on potřeboval znát odpovědi, jinak ho bude čekat ještě krutější trest. Jak mohl spadnout? Měl být opatrnější. Kdyby při plížení po hradbách náležitě rozložil svoji váhu, nikdy by po uvolněném kameni neuklouzl. Neustále měl být připravený vykompenzovat nerovný nebo zrádný terén. Při šíleném úprku, kterým si chtěl vynahradit čas ztracený tím, že se zapletl do lana, se stal neopatrným. Nejhorší však nebyl pád, ačkoli i ten by mu vynesl přísné potrestání. Ne, jeho osud zpečetil výkřik.

Konečně se mu podařilo vtáhnout do plic hluboký nádech a pomalu zaostřit. Prudká bolest ho na několik okamžiků oslepila, jak mu mysl zaplavily žár a světlo. Hlava se mu točila tak silně, že mu hrozila ztráta vědomí… nebo snídaně, aspoň tu se mu ale podařilo udržet uvnitř, takže se vyhnul přinejmenším těmto bídným následkům. To by bylo mnohem horší než situace, ve které se ocitl nyní. Vykřiknout znamenalo upozornit na sebe, stále se však mohl bránit nebo spáchat sebevraždu, aby se vyhnul zajetí. Ztráta vědomí vedla k odhalení, a navíc k zajetí. To se nesmí nikdy stát, pravidlo 117. Rezkin to dobře věděl. Přesto nezvládl nedobrovolný zvuk, který z jeho malých plic unikl, potlačit.

Dopadl na něj stín, jak se nad ním vztyčil mistr Jaiardun. V obličeji byl rudý a oči pod silně svraštěným obočím mu zuřivě žhnuly. „Selhal jsi! Vysvětli to.“

Rezkin spolkl knedlík v krku a několikrát se rozechvěle nadechl nosem, aby ovládl nevolnost, než dokázal promluvit. „Mistře, nedostatečně jsem rozložil svoji váhu a uklouzl jsem po uvolněném kameni. Spadl jsem.“

„To vidím, že jsi spadl,“ vyštěkl mistr Jaiardun. „Pořád jsi příliš slabý. Nezvládl jsi potlačit bolest. Budeš na tom pilně pracovat. Tím si můžeš být jistý. Teď si to narovnej,“ řekl mistr Jaiardun a mávl rukou na jeho zranění.

Zranění tepalo bolestí tak nesmírnou, že si Rezkin stále nebyl jistý, jestli dokáže zůstat při vědomí. Jakmile mu oči padly na krvavý bílý okraj kosti trčící ven z kůže a vlny, zatočila se mu hlava, a přece jenom vyzvrátil snídani. Poté se rozvzlykal: „Mistře, já nemůžu.“

Mistr Jaiardun se mu vysmál: „Pak zemřeš. Myslíš si, že tu vždycky bude někdo, kdo ti pomůže? Ne! Musíš si pomoct sám. Sám. Nikdo ti nepomůže. Nikoho nebudeš zajímat. Jestli tě dopadnou, s největší pravděpodobností tě hned na místě zabijí, nebo tě budou mučit, aby z tebe dostali informace, a teprve pak tě zabijí.“

Rezkin popotáhl a s kňouráním se zdráhavě natáhl po noze. Levá holenní kost se zlomila přibližně uprostřed. Mohlo to být mnohem horší. Pád z výšky dvaceti stop mohl člověka snadno zabít. Uvědomoval si, že patrně utrpěl i jiná zranění, jenže bodavá bolest v noze vše ostatní zastiňovala. Povytáhl si nohavici, aby odhalil své zranění, a opět ho zaplavily nevolnost a mdloba. „Já… já nemůžu, mistře,“ vzlykal.

„Muži si musí svá zranění ošetřit sami,“ prohlásil mistr Jaiardun, jako by to bylo tak prosté.

„Ale já jsem jenom malý-muž,“ namítl Rezkin. „Nevím jak.“

„To není žádná výmluva! Pořád jsi muž. Nikdy z tebe nebude velký-muž, pokud neovládneš tuto ‚dovednostʻ,“ odmítl rázně mistr Jaiardun.

„Jaiardune, to stačí.“ Tichý, avšak pevný hlas zazněl odněkud zpoza Rezkina.

Překvapeně otočil hlavu tak prudce, až mu z nohy vystřelila do těla ostrá bolest. Měl slyšet mistra Peidera přicházet. Měl přesně vědět, kde se ten starý muž nachází. Rezkin si začal dělat starosti o svoji mysl. Jak mohl tolik selhávat?

Mistr Peider si malého Rezkina kriticky změřil. Když si všiml paniky v jeho tváři, pravil: „Na vině je bolest, Rezkine. Zatemňuje mysl. Brání jasnému uvažování, člověk tak snadno ztratí přehled o svém okolí a někdy dokonce i zapomene, kdo je a co má dělat. Zranění je devastující. Bolest může být smrtící.“

Mistr Peider se s klidnou jistotou obrátil k mistru Jaiardunovi. „Odnesu ho. Bez náležitého ošetření zkušeným léčitelem by to zranění mohlo zcela zničit všechno, co jsme ho naučili. Stal by se z něj mrzák, byl by k ničemu.“

Mistr Jaiardun nespokojeně namítl: „Musí se naučit, jak se sám ošetřit. Pokud v budoucnu už nikdy podobně mizerně neselže, bude to jediné takové zranění, které ho potká, a on tu zkušenost potřebuje. Navíc ho to naučí být opatrnější.“

Mistr Peider se zamračil. „Vím jistě, že už své neopatrnosti lituje. Nepodám mu během ošetření sedativa. Bude sledovat, jak se to dělá, aby si v budoucnu uměl poradit. Budu ale muset použít trochu prášku ke stimulaci a urychlení léčení, pokud nechceš, aby byl půl roku vyřazený z výcviku. Něco takového očividně bez pomoci nezvládne.“

„V pořádku,“ zafuněl mistr Jaiardun. „Jenom se postarej, aby si z toho odnesl ponaučení. Byla by to promarněná šance, kdyby ošetření prospal a nic si z něj neodnesl.“ S chmurným zamračením se obrátil zpátky k Rezkinovi. „Až se uzdravíš, znovu se mi postavíš. A nebude se ti to líbit.“

‚Líbitʻ? Co to znamenalo? Rezkin stáhl obočí ve své malinké tváři a zamračil se. Nebyl si jistý, co znamená ‚líbitʻ, ale možná to byla věc velkých-mužů. Bude se na to muset později zeptat mistra Peidera. Věděl, že se musí naučit ještě spoustu věcí velkých-mužů. Mistři mu vysvětlili, že když muži přichází na tento svět, jsou velmi malí a nic nevědí. Aby se z něj stal velký-muž, musel si osvojit ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ. ‚Nevědomostʻ (to je neznalost ‚pravidelʻ a ,dovednostíʻ) nebyla omluvou pro selhání. Malí-muži byli trestáni za ‚přestupkyʻ (to znamená za porušení ‚pravidelʻ a selhání v ‚dovednostechʻ), jak se ale stávali většími, byli trestáni míň, neboť si ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ osvojili.

Rezkin se chtěl stát velkým-mužem co nejdřív, proto pilně studoval všechna ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ. Právě teď ovšem v ‚dovednostechʻ mizerně selhal. Navíc porušil pravidlo 6 – Nezraň se a pravidlo 12 – Nedělej hluk. Když se k němu mistr Peider sehnul, Rezkin se ostře nadechl, jelikož na dláždění spatřil krev a zvratky. Takže porušil i pravidlo 10 – Nezanech žádné důkazy. V okamžiku, kdy ho mistr Peider zvedl ze země, propálila se Rezkinem ostrá bolest a všechno zčernalo.

Rezkin se natáhl po pohupující se větvi, jejíž hrubou kůru sevřel sotva špičkami prstů. Jakmile se však zachytil, využil značnou sílu svého šlachovitého těla k tomu, aby se vytáhl nahoru. Usadil se na větvi a opět se rozhlédl. Stále piloval své pozorovací schopnosti. Mistr Jaiardun ho ujistil, že až vyroste a bude z něj velký-muž, nebude už se muset na své okolí tolik soustředit. Ona ‚dovednostʻ se stane jeho přirozeností do té míry, že ji bude používat automaticky a bez přemýšlení. Prozatím se ale musel soustředit. Janičáři Farson a Adona tu někde byli a hledali ho. Toto byl doposud nejobtížnější úkol, jaký mu svěřili. Nejenže se musel potají vplížit do pevnosti, musel to navíc udělat ve dne a její „obyvatelé“ před ním byli předem varováni.

Na nádvoří ani na protějším balkóně neviděl žádný pohyb. Na chvíli se zadíval do stínů po straně. Neviděl však nic, co by naznačovalo, že se tam někdo ukrývá. Odvrátil pohled a znovu oblast prozkoumal periferním viděním. Koutkem oka člověk často zahlédl věci, kterých si při pohledu zpříma nevšiml. Přesto se nic nezměnilo.

Zhluboka se nadechl, vstal a balancoval na špičkách. Obvykle by natočil chodidla do strany, kdyby potřeboval přejít po kolébajícím se stromu, jenomže to, k čemu se chystal, vyžadovalo rychlost a sílu. Bez váhání vyrazil vpřed, nohama se přitom sotva dotýkal větve, odrazil se a skočil. Zrovna když si začínal myslet, že špatně odhadl vzdálenost, ocitlo se zábradlí balkónu na dosah. Pevně se chytil otesaného kamene, zhoupl se a chodidly narazil na stěnu pod balkónem. Jeho nohy se setrvačností skrčily, schoulil se tak jako zmije, načež se od stěny odrazil a prsty na rukou zatlačil jemně dolů. Vystřelil vpřed a přes zábradlí a tiše přistál ve stínu kamenné stěny.

Měkké boty lehce dopadly na kámen, nezpůsobily žádný hluk a ani nezanechaly žádnou stopu. Balkónové dveře byly určitě zamčené, ale na tom nezáleželo – už ne. Minulý rok si osvojil Páčení zámku. Nyní, ve svých dvanácti, se soustředil na řadu jiných ‚dovednostíʻ, v současnosti byla nejdůležitější Tajná invaze za denního světla. Jeho úkolem bylo vplížit se do pevnosti, z předem určeného místa odnést určitý předmět a následně ho vrátit mistrovi čekajícímu ve stájích. Nejenže se od něj chtělo, aby svůj úkol splnil, aniž by ho chytili, nikdo se rovněž nesměl dozvědět, že předmět zmizel, dokud úkol nedokončí. Pět janičárů bylo přidělených jako regulérní stráže na stálé posty, čtyři hlídkovali kolem a dva, Farson a Adona, po něm aktivně pátrali. Janičárům bylo povoleno zkontrolovat předmět pouze jednou za dvacet minut, takže si musel jeho vyzvednutí přesně načasovat.

Rezkin musel celou invazi naplánovat sám, což patřilo k jeho Maskovací strategii a taktice. Co však dělalo celou věc ještě těžší, byl fakt, že při tomto konkrétním úkolu nesměl nikoho zabít, a dokonce se ani dostat s některým ze strážců do křížku. Měla to být skutečná zkouška jeho schopnosti dostat se dovnitř a zase ven, aniž by to někdo zjistil.

Rezkin proklouzl balkónovými dveřmi a zamkl je za sebou. Tudy odejít neplánoval, proto se postaral, aby na místě nezanechal žádné důkazy o své přítomnosti. Odemčené dveře by ho okamžitě prozradily. Tuto cestu si vybral proto, že byla tak očividná a otevřená. Kdyby si obyvatelé nebyli jeho úmyslu vloupat se dovnitř vědomi, nikdy by tudy nešel. Protože však po něm pátrali, ani je nenapadne, že by si zvolil tak zranitelnou cestu dovnitř.

Salónem proběhl co nejrychleji, přičemž zůstal skrčený jen pro případ, že by někdo nahlédl řadou nezakrytých, otevřených oken dovnitř. U dveří na chodbu si lehl a přitiskl k nim ruku a ucho. Sledoval světlo, které pronikalo dovnitř škvírou pod nimi, a pátral po nejslabším vánku. Když se ujistil, že přede dveřmi nikdo není, velice opatrně je pootevřel jen natolik, aby se jimi protáhl. Vzhlédl, strnul a srdce se mu divoce rozbušilo, jeho pozornost totiž upoutal obrněný strážce stojící v pozoru přímo naproti němu.

Brnění. Zhluboka nasál vzduch do plic, aby zklidnil své tlukoucí srdce. Plátová zbroj. Žádný ze strážců plátovou zbroj nenosil. Bylo to jenom prázdné brnění. Žádnou ze zdejších chodeb nikdy dřív brnění nezdobilo. Umístili ho sem proto, aby ho zmátli nebo vyděsili. Uvědomil si, že si musí pospíšit. Jestli ho sem dali, znamenalo to, že zvážili možnost, že přijde tudy. Nedalo se říct, kolik dalších věcí mohli změnit, aby ho popletli.

Rezkin věděl, že mu zbývá jen několik okamžiků, než chodbou projde strážce na další obchůzce. Rychle a tiše se rozběhl k místu, kde se chodba na křižovatce ve tvaru písmene T setkávala s jinou. Tady to začne být komplikované. Třicet kroků nalevo ústila tato chodba do další. Strážce jí bude procházet zrovna ve chvíli, kdy do chodby, ve které stál právě teď, vejde na obchůzce jiný strážce. Do chodby tak bude muset vklouznout přesně ve chvíli, kdy druhý strážce zmizí z dohledu, jinak ho ten první zahlédne. Strážci koordinovali své pohyby s pomocí časových přístrojů. Rezkin žádný vlastní časový přístroj neměl, před dvěma dny však obdržel kopii obchůzek, což mělo simulovat to, že má v rezidenci špeha. Trasy a pohyby strážců si vštípil do paměti do té míry, že se mu o nich včera v noci dokonce zdálo.

Nastražil uši. Bylo to zašoupání? Rezkin napnul sluch, aby mu neunikl průchod strážce ve třetí chodbě. Tam. Byl si jistý, že slyšel vrznutí. Další dva nádechy poskytnou strážci dost času na to, aby prošel. Tiše vydechl a nahlédl za roh zrovna ve chvíli, kdy muž s hnědými vlasy zmizel. Rezkin se prudce pohnul a vrhl se za roh a do druhé chodby právě ve chvíli, kdy se z průchodu, který právě opustil, ozvalo šoupání nohou.

Chvíli poslouchal. Neozvaly se žádné běžící kroky. Znovu tiše vydechl. Strážce ho neviděl. Naštěstí se nemusel snažit vyhnout úplně všem strážcům, neboť byli rozmístěni po celé pevnosti. Pokud se mu podaří vyhnout druhému strážci a pak tomu, který hlídkoval v blízkosti jeho cíle, bude to v pořádku – aspoň dokud nebude mít předmět v ruce. Pak se bude muset dostat ven dřív, než odhalí, že tu byl.

Dostal se na konec další chodby a nahlédl za roh. Druhý strážce mířil pryč od něj. Rezkin nemohl čekat, dokud chodbu neopustí, bude ho tudíž muset tiše následovat a doufat, že se strážce neotočí. O dvacet pět kroků dál v chodbě se nacházel výklenek s kumbálem, v němž se ukrýval vchod do nepoužívaných chodeb pro služebnictvo. V pevnosti samozřejmě žádné služebnictvo nebylo, řekli mu však, že kdysi dávno sloužila k nějakému jinému účelu. Nikdo se neobtěžoval prozradit mu k jakému. Nezáleželo na tom. Dnes ty chodby použije.

Rezkin se tiše plížil asi padesát kroků za strážcem, když tu ucítil štípání na kůži a zježily se mu vlasy na krku. Věděl, že se k němu zezadu někdo blíží. Vystřelil vpřed tak rychle, jak jen mohl, v naději, že nenadělá žádný hluk, a vklouzl do výklenku. Tlukot srdce a šumění krve v uších mu ztěžovaly zaslechnout, jestli se za ním někdo nepustil.

Rezkin se několikrát zhluboka nadechl a třesoucími se prsty sáhl do váčku u opasku. Rychle vytáhl malou hliněnou nádobku s korkovou zátkou. Vydloubl z ní hrudku hustého maziva z prasečího tuku. Trhanými pohyby mazivo nanesl na staré panty na dveřích kumbálu, vrátil zátku na místo, zatajil dech a do těžkých dveří se opřel. Lehce se otevřely a on tiše vydechl. Vklouzl dovnitř a zavřel za sebou zrovna ve chvíli, kdy se v dohledu výklenku objevila noha v těžké botě. Zrovna teď tu žádný strážce neměl být, takže to museli být Farson nebo Adona. Musel si pospíšit. Kdyby se některý z janičárů rozhodl v tuto chvíli zkontrolovat kumbál, bylo by po něm.

Namazal panty na dalších dveřích a strčil do nich, nechtěly se však otevřít. Uvědomil si, že se do nich bude muset zapřít celou vahou, a jen doufal, že nenadělá rámus a nezburcuje strážce. Musel to zkusit třikrát, nakonec se však dveře s prásknutím rozlétly. Rezkin sebou při tom zvuku trhl. No ovšemže porušil pravidlo 12… už zase. Toto pravidlo muselo být ze všech nejtěžší. Některá byla mnohem snazší, třeba pravidlo 156 – Nezemři.

Rezkin vykročil chodbou, najednou se však zarazil. Ohlédl se a uvědomil si, že udělal chybu. Porušil další ‚pravidloʻ. Pravidlo 10, už zase. Nezanech žádné důkazy. Podlaha v chodbě byla pokrytá prachem a on v něm nechával šlépěje. Zvážil své možnosti a rozhodl se, že má jenom tři. Zaprvé se mohl pokusit najít způsob, jak stopy zamaskovat, což by bylo obtížné a časově náročné. Zadruhé mohl celou chodbu uklidit, což by sice smazalo jeho stopy, mohlo by to však lidi upozornit na to, že tu nedávno někdo byl. I tato metoda byla časově náročná, navíc neměl koště. A nadělal by rámus. Rozhodl se tudíž pro třetí možnost, neměl na vybranou. Půjde dál a bude doufat, že skutečnost, že se chodba běžně nepoužívá, pro účely zkoušky postačí. Bylo nepravděpodobné, že by tudy někdo šel a jeho stopy odhalil.

Chodba pro služebnictvo několikrát zahnula a dvakrát se rozvětvila, než Rezkin prošel dalšími dveřmi na toaletu. Stačil jediný nádech a zalkl se. Uvědomil si, že by záchod nutně potřeboval vyčistit. Rezkin rozhodně nechtěl být tím, koho tím úkolem pověří. Pootevřel dveře toalety a vyhlédl ven do chodby. Cílová místnost ležela deset kroků nalevo od něj a naproti přes chodbu. Mistři nepostavili strážce přímo před ni, neboť to by učinilo test nemožným. Místo toho strážce procházel chodbou každé dvě minuty.

Rezkin dveře zavřel, když jeden vyšel zpoza rohu. Bylo by mnohem snazší, kdyby ho mohl prostě zabít, jenže to nesměl. Chvíli napjatě čekal, dokud neprošel kolem, pak napočítal do patnácti a teprve potom si ověřil, že strážce zahnul za roh na opačném konci chodby. Rezkin za sebou zavřel dveře a tiše se rozběhl k cílové místnosti. Stiskl kliku, bylo však samozřejmě zamčeno. Pro mistra zámků to ale problém nebyl. Rychle si dveře otevřel, ale skoro ne dost rychle na to, aby se vyhnul dalšímu strážci.

Jakmile vklouzl do místnosti, oddychl si. Dalších dvanáct minut dovnitř nikdo nevstoupí. Nejraději by vnikl do místnosti hned po kontrole, aby měl celých dvacet minut na únik z pevnosti a návrat k mistrovi, těsně před kontrolou a krátce po ní by ho však v okolí místnosti určitě očekávali. Proto se rozhodl vstoupit do komnaty později a vzdát se tak trochy času na útěk.

Mistři mu neprozradili, co může po příchodu do místnosti očekávat. Myslel si, že bude muset předmět hledat, k jeho úlevě však byl vystavený na stojánku na toaletním stolku. Jednalo se o náhrdelník s jemným stříbrným řetízkem a zeleným kamenem barvy čerstvého jarního listí. Rezkin podržel náhrdelník na světle. Ocenil jeho třpyt a to, jak odráží světlo, což by se dalo využít pro vyslání signálu partnerovi během mise, jinak ale na tom předmětu neshledával nic zvláštního. Ze studií věděl, že někteří lidé se šperky zdobí ve snaze působit důležitě nebo svůdně. Nějak nechápal, jak by jeho kvality mohlo zlepšit to, že by si na krk pověsil kov a kamení. Možná měly nějaký hypnotický účinek. Během tréninku přežití se naučil, že se lesklými cetkami dají přivábit ryby, proto dospěl k závěru, že tento náhrdelník bude mít stejný účinek na lidi.

Potřásl hlavou a schoval náhrdelník do váčku u opasku. Při pohledu na prázdný stojánek se zamračil. Bylo zjevné, že odsud něco zmizelo. Rozhlédl se po místnosti a najednou dostal nápad. Bude si muset pospíšit, poněvadž mu ubíhal čas. Přistoupil k lůžku a vybral si dlouhou šňůru spletenou ze stříbrných nití. Několik vláken z ní vytáhl a cestou k nočnímu stolku je svinul dohromady. Na stolku stála dekorativní olejová lampa ověšená pestrobarevnými sklíčky. Naklonil ji tak, aby ze zadní části mohl odstranit kousek zeleného sklíčka, které pak navlékl na stříbrné nitě, a přesunul se zpátky k toaletnímu stolku. Padělek šperku umístil na stojánek a ustoupil ke dveřím. Při bližším pohledu bylo zjevné, že šperk není pravý, pokud by však strážci do místnosti jenom nahlédli, nemuseli by si zmizení náhrdelníku všimnout. Tento trik by mu mohl poskytnout čas navíc, kdyby se při útěku zdržel.

Přitiskl ucho na dveře a pozorně se zaposlouchal, aby se ujistil, že strážce už prošel, pak vylétl ven z místnosti. Rozběhl se chodbou na opačnou stranu, než odkud přišel, a po krátkém nakouknutí se vrhl za roh. Při plánování si vyhradil čas na hledání předmětu, při výrobě náhražky se tak nijak zvlášť nezdržel. Přesto to bude napjaté, měl už totiž jenom osm minut na to, aby se vrátil zpátky ke svému mistrovi dřív, než někdo přijde předmět zkontrolovat.

Ještě dvakrát musel počkat na to, než strážci zajdou za roh, a když vstoupil do solária, v duchu se připravoval na nejtroufalejší… nebo nejlehkovážnější, rozhodně však nejnebezpečnější část svého plánu. Okna v soláriu byla otevřená, proto se k nim blížil opatrně, stále totiž nevěděl, kde se nachází Farson a Adona. Schoval se do stínu a nahlédl dolů do zahrady. Neviděl žádný pohyb ani člověku podobné siluety. Nevyhnutelně zariskoval, vystrčil hlavu ven z okna a prohlédl si střechy nad sebou a okolo, stále však nikoho neviděl.

Stoupl si na okenní římsu a prohlédl si svoji únikovou cestu. Na zem to bylo třicet stop a on si nebyl jistý, jestli by mu osud dovolil přežít další podobný pád. Zahradu obklopovala desetistopá kamenná zeď, na vrcholu opatřená pět stop vysokým železným plotem. Ve dvanácti letech měřil pět stop a kousek, kdyby se tak pověsil na okenní římsu, dělilo by ho od železného plotu už jen deset stop. Horní část železného plotu však byla opatřená stopu dlouhými kovovými bodci, bude tudíž muset přistát na tyčkách mezi nimi a nebude smět při dopadu moc podřepnout, aby se nenabodl. Tyčka mezi bodci navíc byla jenom asi palec široká, takže bude muset balancovat.

Rezkin se přesunul na pozici, pověsil se na okenní římsu a bez váhání se pustil. Ihned svého rozhodnutí zalitoval. Při dopadu na železný plot se ozvalo tlumené břinknutí, které se rozlehlo celou jeho délkou. Zase pravidlo 12. Ačkoli se mu podařilo přistát na podélné tyčce, jak plánoval, jeden z bodců se mu zachytil v nohavici a rozřízl mu lýtko. Pravidlo 6 porušeno. Chvíli vrávoral a mával pažemi, než se mu podařilo získat zpátky rovnováhu, pak se chopil podélné tyčky a spustil se dolů. Jakmile postavil nohy na kamennou zeď, uvolnil sevření a chytil se horního okraje zdi. Naposledy se pustil, dopadl na zem v podřepu a málem se překotil vpřed, když mu lýtko sevřela ostrá bolest.

Rezkin se zhluboka nadechl nosem a z dalšího váčku u opasku vytáhl kus plátna. Poté, co si lýtko ovázal, se rozhlédl, aby se ujistil, že po sobě nezanechal viditelné stopy krve. Spokojen s tím, že opět neporušil pravidlo 10, proběhl zahradou, přičemž neustále vyhlížel strážce, a následně i bránou. Přeběhl přes nádvoří ke stájím, kde skočil za živý plot, tam však naběhl do masivní stěny z masa a krve. Tmavé oči na něj shlížely přes krutý úšklebek. Janičár Adona. Rezkinovo srdce vynechalo úder právě ve chvíli, kdy ho do spánku zasáhla masitá pěst a všechno zčernalo.

„Metoda 16?“ tázal se mistr Peider.

„Tenká čepel, kupříkladu stiletto, přímý zásah do spodní části lebky bodnutím zdola nahoru. Při správném provedení působí okamžitou, tichou smrt s malým množstvím krve. Krev a rána se dají skrýt, pokud má cíl dlouhé vlasy nebo široký oděv. Nejefektivnější je nechat oběť v pozici a v situaci, ve které se dá napodobit spánek,“ vysvětlil Rezkin, když směrem k jeho obličej vylétl další šíp. Jeho čepel se mihla vzhůru, přesekla šíp v půli a odklonila ho stranou. Zbytek jeho těla se vůbec nepohnul, aby nevylil vodu v misce na vršku hlavy.

Pokračovali v tom už víc než dvě hodiny a Rezkin začínal být unavený. Mistr Peider po něm chtěl, aby odříkal seznam smrtících a zdraví škodlivých jedů, pak se přesunul k zabijáckým metodám. Janičáři po něm nahodile stříleli šípy, někdy několik najednou, jindy dlouho žádný. A pak tu byla voda, kterou nesměl vybryndat.

V sedmnácti letech věděl, že je zbytečné protestovat. Porušil by tím pravidlo 17 – Nikdy si nestěžuj a pravidlo 43 – Přemoz únavu, což však neznamenalo, že může své tělo přinutit, aby se obešlo bez odpočinku. Spíše šlo o to se v prvé řadě únavě skrze přísný trénink vyhnout a plánovat předem. Pokud by se unavil v nebezpečné situaci, měl prostě pokračovat, dokud nebude v bezpečí. Zároveň ale musel dodržet i pravidlo 258 – Poslouchej své pány. Rezkin už celé tři dny žádné pravidlo neporušil a nemínil to udělat ani teď, obzvláště kvůli něčemu tak obyčejnému.

„Dobře,“ pravil mistr Peider, „můžeš přestat. Čeká tě úkol.“

Rezkin si málem povzdychl, na poslední chvíli si však zabránil porušit pravidlo 14 – Neholedbej se úspěchem. Toto pravidlo bylo důležité, což se naučil po zlém. Příliš velká spokojenost nebo uvolnění po úspěchu mohly skončit katastrofou. Mistr Peider na něj pohlédl a zvedl jedno obočí, jako by Rezkinovi četl myšlenky a věděl, že málem porušil ‚pravidloʻ.

Rezkin schoval meč do pochvy, pak vylil vodu do fontány a misku odložil na lavici pro pozdější použití. Následoval mistra Peidera na hlavní nádvoří, kde janičár Farson stál nad klečícím mužem. Muž byl špinavý a hadry měl nasáklé krví. Mistr Jaiardun stál stranou a pročítal dlouhý svitek.

Vzhlédl a zeptal se: „Metoda 32?“

„Ne,“ odvětil mistr Peider. „Tu použil včera. Ještě nezkusil šestnáctku.“

„No dobrá,“ zabručel mistr Jaiardun.

Mistr Peider se otočil k Rezkinovi a vysvětlil: „Rezkine, ten muž byl shledán vinným z řady zločinů, mimo jiné z loupeže, znásilnění a vraždy. Byl odsouzen k smrti.“

Mistr Jaiardun protočil očima a zafuněl. „Nic z toho nepotřebuje vědět. Prostě mu přikaž, aby to udělal, a skončeme to. Mám dneska na práci i jiné věci.“ Rezkin musel souhlasit. Byl unavený a detaily znát nepotřeboval. Postačí, když mu poví, co má udělat, aby splnil úkol, jenže mistr Peider vždy trval na tom, aby měl Rezkin všechny informace, proto pozorně poslouchal.

Mistr Peider se zamračil a otočil se zpátky k Rezkinovi. „Vykonáš rozsudek metodou 16. Pamatuj, rychlé bodnutí zdola nahoru.“ Podal mladíkovi tenkou stříbrnou čepel. Rezkin si ji vzal a přistoupil ke zločinci. Stejnou zbraň použil už při metodách 14 a 27. Dala se použít hned několika způsoby, nebyla to ale jeho oblíbená zbraň. Při útoku zblízka dával přednost široké, mírně zahnuté dýce s oboustranným ostřím a hákem na zadní straně v blízkosti jílce, který se dal použít k rozpárání, vykuchání nebo prostě k zachycení protivníkovy čepele v boji. Byla to mimořádně všestranná zbraň, pro tento úkol by mu však byla k ničemu.

Rezkin popadl smradlavého muže za vlasy a trhl mu hlavou vpřed.

„Ne! Prosím!“ Muž při výkřiku zavrávoral.

Rezkin ho ignoroval. Přitiskl mu hrot stiletta ke krku. „Ano, tak je to správně. Přímo tam,“ potvrdil mistr Peider, který ho pozorně sledoval.

„Počkejte!“ žebral ubožák u jeho nohou. „Jak… jak můžete být tak krutí?“

Mistr Peider Rezkina zadržel. „Krutí?“

„A-ano, mluvíte o mém zabití, jako by to byla jenom další práce. Jsem člověk, sakra!“ Muž se vzepřel svým poutům, strnul však, když mu Rezkin zaryl čepel do kůže.

Rezkin se zmateně zamračil. „Mistře, co znamená ‚krutýʻ?“

Mistr Peider potřásl hlavou. „Ne, Rezkine, my nejsme krutí. Krutý je ten, kdo si užívá bolest a utrpení jiných.“

„Ach, chápu,“ řekl Rezkin a cítil, jak se mu uvolňuje obličej. Potom trhl muži hlavou prudce vzad a zadíval se do jeho vyděšených očí. „Krutost je to, co jsi cítil, když jsi znásilňoval a vraždil své oběti.“ Potřásl hlavou. „Ne, tohle mě netěší. Necítím vůbec nic.“

Chvějící se muž vytřeštil oči. „Ne, n…“

Jeho hlas utichl, když mu Rezkin vrazil čepel zdola do lebky. Jakmile ho pustil, svezl se mrtvý zločinec na zem. Rezkin si prohlédl své ruce a spokojeně kývl, neboť na nich neobjevil žádnou krev.

„Dobrá práce. Prozatím můžeš jít. Za dvě hodiny buď v hlavní síni,“ řekl mistr Peider přes rameno, když spolu s mistrem Jaiardunem zamířili pryč.

Rezkin se vydal zpátky do svého pokoje a cestou přemítal o slovech mrtvého. Proč toho muže tak uráželo, že by Rezkin mohl být krutý, když se v minulosti sám krutě zachoval? Potřásl hlavou. Rezkin ovšem nebyl krutý. Pravidlo 37 – Odděl se od svých emocí. Kdyby cítil nějaké potěšení, porušil by zároveň pravidlo 14, které říkalo, že se nemá holedbat úspěchem. A porušení jakéhokoli ‚pravidlaʻ bylo automaticky porušením pravidla 258, podle kterého měl poslouchat své pány, což znamenalo, že nikdy nemohl najednou porušit míň než dvě ‚pravidlaʻ. Mistr Jaiardun mu kdysi dávno řekl, že lidé, kteří neumí dodržet pravidlo 5 – Ovládni strach, by často řekli nebo udělali cokoli, jen aby si zachránili život. Ano, to musí být ono. Kývl si pro sebe, spokojený s tím, že tu záhadu očividně vyřešil, a dál už se celou věcí nezabýval.

Pořád bylo brzy, sotva půlka odpoledne. Byl vzhůru celou noc, neboť stopoval janičára lesem, takže by se mu pár hodin spánku hodilo. Při vstupu do svého pokoje zapátral po nastražených pastech a jedech. Jeho pokoj tvořila malá obdélníková komnata bez oken, která měla asi osm stop na šířku a deset na délku. Nacházela se v ní postel se slamníkem a jednoduchá dřevěná skříň. Bylo tu jen málo míst, kde se mohla skrývat zrada, a jemu se to tak líbilo. Když se ujistil, že místnost je bezpečná, nastražil vlastní pasti a poplachy. Kdyby se někdo pokusil během jeho spánku vniknout dovnitř, čekalo by vetřelce ošklivé překvapení, a břinkání skleněných střepů a kusů kovu by bylo dostatečným varováním pro něj.

Přestože Rezkin věděl, že ještě není úplně dospělý velký-muž, očekávalo se od něj, že si bude neustále vědom svého okolí a bude vždy připraven bránit se. Mistři a janičáři na něj často líčili pasti a chystali mu léčky. Pokud se jim nedokázal vyhnout nebo protivníky odrazit, dostavily se velmi nežádoucí důsledky. Mladý učedník se svalil na postel, hluboce vydechl a ponořil se do černoty.

Kapitola 2

Rezkin stál trpělivě před dvěma mistry aspatnácti janičáry okolo. Svaly měl uvolněné, přesto byl připravený přejít při sebemenší provokaci do akce. Už nemusel myslet na pravidlo 24 – Buď vždy ostražitý apravidlo 96 – Buď vždy připraven. Otěchto ‚pravidlechʻ už skoro nemusel přemýšlet, poněvadž byly vštípeny do jeho mysli. Dokud byl malý-muž, byla tato ‚pravidlaʻ nezbytná, jelikož nevěděl, jak to chodí, ale nyní, když mu bylo devatenáct abyl už skoro dospělý, si uvědomoval, že spousta ‚pravidelʻ je zcela zbytečná. Uvědomil si, že právě to je důvodem, proč ‚pravidlaʻ vprvé řadě vůbec existují. Když bude dodržovat všechna ‚pravidlaʻ anaučí se všechny ‚dovednostiʻ, vyroste zněj velký-muž a‚pravidlaʻ a‚dovednostiʻ se prostě stanou jeho součástí.

„Rezkine.“ Hlas mistra Jaiarduna během let zhrubl aochraptěl. Znělo to, jako by neustále žvýkal kamení. „Osvojil sis všechna ‚pravidlaʻ natolik, že už je jen zřídkakdy porušuješ, ajelikož jsi minulý týden složil poslední zkoušku ‚dovednostíʻ, nemáme tě už prakticky co naučit. Vedl sis tak dobře, že jsi svůj výcvik završil přinejmenším otři nebo čtyři roky dřív, než jsme očekávali.“ Mistr Jaiardun se odmlčel, jelikož Rezkin se zatvářil nechápavě. „Co tě mate?“

„Mistře, řekl jsi, že znám všechna ‚pravidlaʻ, pořád ale nevím, jak zní pravidla 1 a2,“ namítl Rezkin.

„Hm, ano, ita si osvojíš. Jsou tvojí poslední lekcí anaučíš se je, až odsud budeš odcházet,“ odvětil mistr Jaiardun.

„Odcházet, mistře? Já tady nezůstanu?“ zeptal se Rezkin. Bylo to poprvé, co mu řekli, že nezůstane vpevnosti, kde strávil celý život.

Mistr Jaiardun zafuněl: „Co sis myslel, že jsme tady celou dobu dělali, Rezkine? Osvojil sis ‚pravidlaʻ a‚dovednostiʻ. Nastal čas, abys je použil vpraxi. Máš jistý účel aten není tady.“

„Já mám účel?“ zeptal se překvapeně.

Mistr Peider vykročil vpřed apromluvil svým obvyklým klidným ajistým hlasem. „Jsme lidé, Rezkine. Všichni lidé mají nějaký účel. Naším účelem aúčelem těchto janičárů bylo vycvičit tebe. Tím náš účel skončil. Ty teď musíš odejít do vnějšího světa.“

„Tak jaký mám účel?“ zeptal se Rezkin. Zvědavost byla jedním rysem jeho přirozené osobnosti, kterou mistři podporovali. Nikdy ho netrestali za to, že kladl otázky… pokud se ovšem nejednalo oněco, co už měl vědět.

„To zjistíš, Rezkine, až se dozvíš pravidla 1 a2,“ odvětil mistr Peider.

Rezkin věděl, že ve společnosti tam venku hrají lidé různé role. Vedli ho ktomu, aby velkou část chápal. Zaprvé tu byli neurození. Znal řadu jejich ‚dovednostíʻ, jinak toho onich však moc nevěděl. Mistři vždy tvrdili, že ti pro něj nejsou moc důležití. Pak tu byli zloději. Drobní zlodějíčci byli asi stejně důležití jako průměrní neurození, zlodějské cechy však byly důležitým bodem debat. Rezkin rozhodně ovládal dost ‚dovednostíʻ nezbytných ktomu, aby se sám stal zlodějem, kdyby to však udělal, velkou část svých znalostí by promrhal.

Rezkin zvážil své další ‚dovednostiʻ asrovnal je stím, co věděl ospolečnosti. Mohl by se stát vojákem nebo strážcem, jenže většina vojáků nebo strážců by nikdy většinu jeho ‚dovednostíʻ nevyužila. Žádný zjaničárů vpevnosti nebyl mistrem všech ‚dovednostíʻ, což ho mátlo, poněvadž očividně to byli dospělí muži. Vyrostli snad bez osvojení ‚dovednostíʻ a‚pravidelʻ?

Co ještě tu bylo? Mohl by se vydávat za kupce. Ačkoli nikdy žádné trhy nenavštívil, mistři mu je dopodrobna popsali aujistili se otom, že se vyzná vměnách asmlouvání. Vširším měřítku byl kvalifikován vyjednávat obchodní dohody mezi kupeckými domy, vyhodnocovat poptávku anabídku, určovat obchodní trasy, arozuměl (auměl využít) poplatky, tarify adaně. Mistři mu dokonce přivedli mistra jednoho zvelkých kupeckých domů, lorda Butranda, který ho několik let učil těmto znalostem zprvní ruky. Lord Butrand byl dost nervózní muž, který se silně potil abyl neustále napjatý. Poté, co Rezkin složil zkoušku zKupectví, už nikdy lorda Butranda neviděl. Krátce ho napadlo, co se sním asi stalo. Poté obrátil své myšlenky zpět kpřítomnosti auvažoval, jestli by jako obchodník mohl využít znalosti jedů abojových taktik.

Šlechtic by mohl využít kteroukoli zjeho ‚dovednostíʻ, nikdy by však patrně nepotřeboval všechny, ajestli chápal fungování šlechty dobře, člověk se do ní musel narodit. Rezkin osvém původu nikdy moc nepřemýšlel, byl si však docela jistý, že šlechtic není. Dobře se vyznal ve dvorské etiketě aintrikách pro případ, že by se musel za šlechtice vydávat, byl si však docela jistý, že mu schází dlouhodobé sociální dovednosti potřebné ktomu, aby vtakové pozici vydržel. Navíc se kněmu vpevnosti nikdo nikdy nechoval spečlivě nacvičenou iluzí váženosti, která prý byla mezi šlechtici běžná.

Rezkin uvažoval, že by se mohl stát špehem, jenže špehem mohl být kdokoli. Jestli to chápal dobře, obyvatelé světa tam venku si ze všeho nejvíce cenili zlata amoci, apřísliby apenězi se dal koupit kdokoli. Průměrní neurození byli skvělými špehy, poněvadž šlechtici si jen málokdy všímali umývaček nádobí nebo lokajů. Na druhou stranu to, co by mohla považovat za důležitou informaci komorná, by nemuselo být důležité pro kupce či lorda.

No, Rezkin věděl, že už se to brzy dozví. Vtuto chvíli neměl čas dál se zabývat svým účelem, proto celou věc odsunul do zadní části mysli. „Mistři, až budu odcházet, půjde někdo zvás se mnou?“

„Před svým odchodem musíš splnit ještě jeden úkol, Rezkine,“ prohlásil mistr Jaiardun vážně. Mistrovy tmavé oči se zabodly do jeho aRezkin si poprvé uvědomil, že už nemusí kmistrovi vzhlížet. Vlastně kněmu naopak možná trochu shlížel.

Mistr Jaiardun se dal se svými šesti stopami aněkolika palci považovat za vysokého. Ramena měl sice trochu svěšená věkem, nebyl však onic méně působivý. Jeho vlasy, dříve tmavé, prořídly, takže vršek hlavy měl nyní úplně holý ašedivé astříbrné prameny mu po stranách visely přes ramena. Na sobě měl stejný krátký hnědý háv, šedou tuniku akalhoty, jaké nosil každý den iRezkin. Dnes visel mistru Jaiardunovi uboku meč.

Oba mistři se dali považovat za mistry šermíře, Jaiardun ale nosil čepel pouze zřídka. Iněkolik janičárů patřilo kšermířským mistrům. Všichni janičáři museli mistrně zvládat přinejmenším jednu ‚dovednostʻ aněkolik si jich osvojilo dvě nebo tři. Janičáři Farson aAdona byli oba mistry pěti ‚dovednostíʻ, což bylo nejvíc ze všech janičárů. Přesto nebyl nikdo znich mistrem všech ‚dovednostíʻ tak jako Rezkin.

Rezkinovi poručili, aby přišel na nádvoří plně vyzbrojený. Byla to nezvyklá žádost. Rezkin usebe přirozeně nosil skryté zbraně neustále, pokud mu nebylo poručeno jinak, jenže se od něj očekávalo, že bude umět použít jako zbraň cokoli, dokonce itak obyčejné předměty jako hřeben nebo utěrku. Celé roky ho trénovali vtom, že on sám je zbraň ažádné další pomůcky tudíž nepotřebuje, kpřežití mu tak stačily pouze jeho tělo amysl.

Rezkin se lehce uklonil. „Co mám udělat, mistře?“

Mistr Jaiardun se mu zadíval upřeně do očí ařekl: „Zabiješ janičáry.“

Ozvalo se lapání po dechu avýkřiky ajaničáři ustoupili vzad. Ocel zazpívala, jak tasili meče. Rezkinovi se zježily chlupy na krku auskočil stranou zrovna ve chvíli, kdy vzduchem vmístě, kde stál, prolétla dýka. Vzedmula se vněm bojová energie. Musel získat výhodnější pozici. Mistři ho postavili do té nejhorší možné, když ho obklíčili jeho protivníky. Netušil, proč má janičáry zabít, anezáleželo na tom. Mistři to tak chtěli aon poslechne. Byla to však zcela zbytečná úvaha, neboť když teď janičáři znali jeho cíl, udělají vše proto, aby mu zabránili dosáhnout ho. Janičáři se nyní snažili zabít jeho.

Rezkin hodil vrhací nože po dvou janičárech, kteří mu zastoupili únikovou cestu. Janičár vpravo vykryl nůž čepelí, tomu vlevo se však nůž zabodl hluboko do ramene. Rezkin znal ty muže celý svůj život. Byli jeho instruktory apartnery ve cvičných soubojích, co si pamatoval. Přirozeně je znal jménem, výcvik ho však nabádal, aby odsunul osobní ohledy stranou. Janičáři už nebyli muži. Byly to cíle – cíle, které se ho snažily zabít.

Rezkin tasil dýku, vykryl čepel janičára vpravo, poté proti němu vrhl svoji váhu. Když janičár padl, chytil ho Rezkin za obličej arozbil mu hlavu odlažbu. Nezdržel se, aby se ujistil, že je mrtvý. Rezkin věděl, že už znovu nevstane.

Otočil se, vykopl proti muži po své levici apodtrhl mu nohy. Když muž upadl, bodl ho Rezkin do krku. Stejně rychle vytrhl čepel zrány, přeskočil umírajícího arozběhl se kdalšímu nepříteli. Ostré cvaknutí ho přimělo uhnout do strany, načež mu kolem ucha prosvištěla šipka zkuše. Pohybem rychlejším než myšlenka hodil po původci šipky vrhací nůž aodměnou mu bylo sípavé vyjeknutí.

Rezkin předstíral seknutí dýkou amuž, ke kterému se blížil, zvedl čepel, aby útok odrazil. Odhalil se tak tomu, co měl Rezkin skutečně vúmyslu. Padl na zem, sklouzl po dláždění, čímž se vyhnul mužově obraně, analétl do něj. Rezkin přepadl vpřed ajaničár mu přelétl přes záda. Bohužel pro něj se mezitím střelec skuší vzpamatoval azvolil si právě ten okamžik kvýstřelu. Šipka zasáhla janičára do obličeje, střelec se však musel přiblížit, neboť šipka vylétla muži ven zlebky ve spršce krve ašedé mozkové hmoty, která se rozstříkla po dlažbě.

Za cíl si ho nyní vzali tři janičáři, jeden však ucouvl, když uviděl, co se stalo poslednímu muži, který se dostal mezi Rezkina astřelce. Tiché šnik Rezkinovi napovědělo, že střelec opět nabil. Napočítal do tří, pak se vrhl do strany, ato zrovna ve chvíli, kdy šipka vylétla zkuše. Dva janičáři, kteří mu byli nejblíže, museli rovněž uskočit zcesty.

Rezkin se natáhl, drapl jednoho za kotník, přitáhl si ho blíž apřelezl po něm. Když se dostal kjeho trupu, chytil ho Rezkin za ramena apřetočil se sním tak, že se muž ocitl nad ním. Janičárovi málem vypadly oči zdůlků, když mu hruď proklála dlouhá stříbřitá čepel. Zrány se vyvalila krev, následovaná další, kterou muž vychrlil při posledním výdechu zúst.

Rezkin odhodil mrtvého stranou anakopl do rozkroku janičára, který nyní stál nad ním. Janičár sebou trhl, zdálo se však, že bolest jen zvýšila sílu, kterou bodl dolů. Rezkin vykopl druhou nohou asrazil muži ruce zjílce. Kopanec do rozkroku ho musel přimět uvolnit sevření. Rezkin stáhl břišní svaly, vyšvihl se nahoru arozpáral muži střeva ažaludek svojí oblíbenou zahnutou dýkou. Vtu chvíli rozřízl Rezkinovi pravý biceps vrhací nůž azabodl se trpícímu janičárovi do ramene. Mladík trhl mužem dokola amrštil jím po útočníkovi za sebou.

Rezkin se rozběhl knejbližšímu janičárovi, kterým byl náhodou střelec skuší. Střelec si až příliš pozdě uvědomil, že tentokrát nedokáže nabít včas. Než stačil tasit meč, Rezkin ho popadl, otočil ho avrazil mu stiletto do ledvin. Brutální, spalující bolest zranění bude tak prudká, že janičárovi zcepení svaly, nebude tak schopen pohybu onic víc než socha – tak to aspoň Rezkina učili. Naštěstí to zafungovalo aRezkin tak mohl držet muže před sebou, zatímco studoval své okolí.

Všechny protivníky teď měl před sebou nebo po straně, pro tuto chvíli si tak nemusel dělat starosti sútokem zezadu. Překvapilo ho azmátlo, když mu pohled padl na mistry. Muži, kteří ho celý jeho život pilně učili avedli, aby se mohl stát velkým-mužem, spolu sváděli urputný souboj, zjevně na život ana smrt.

Ještě devět. Během několika krátkých vteřin, které si Rezkin vyhradil na zhodnocení situace, po něm útočníci vrhli několik dýk avystřelili několik šipek, všechny však neslavně vykryl svým provizorním štítem. Rezkin se zamračil. Ti muži by měli být lepší. Bez jistoty, že zasáhnou cíl, se jednalo ozbytečné plýtvání zbraněmi dlouhého dosahu. Všichni přece viděli, že je schovaný. Mladík se na janičáry pozorně zadíval ake své nevíře si uvědomil, že ti muži jsou vyděšení. Všichni selhali vpravidle 37 – Odděl se od svých emocí. Teď už chápal. Nedokázali bojovat jako velcí-muži, protože porušovali ‚pravidlaʻ. Vtom případě bylo řešení nasnadě. Stačilo se řídit ‚pravidlyʻ apřežije.

Sponurým odhodláním pustil štít. Muž před ním několik vteřin vrávoral, poté se zhroutil na zem. Poskytl Rezkinovi tak akorát dost času na to, aby provedl několik vlastních útoků proti janičárům. Vrhacími noži se mu podařilo zasáhnout jednoho do krku, druhého do oka. Třetímu se nůž zabodl do hrudníku, muž však ještě nebyl připravený to vzdát. Rezkin ho prozatím ignoroval azbavil se muže nalevo, než ten mohl přemoct své překvapení. Rezkin se pustil do boje sjaničárem, který se oháněl mečem, holýma rukama. Po krátké smršti úderů Rezkin zvítězil. Pronikl mužovou obranou azasáhl ho do krku. Poté chytil muže za hlavu, trhl prudce do strany azlámal mu vaz.

Zprava se na Rezkina řítil obrovitý muž snožem vhrudníku. Aniž by na něj Rezkin pohlédl, stočil se stranou achytil nůž vjeho hrudi za střenku. Shlasitým mlask ho vytrhl apodřízl sním muži krk. Vystříkla krev, zčásti zkropila Rezkinův obličej, zbytek prýštil muži dolů po trupu jako karmínový vodopád.

Rezkin odstrčil obra stranou. Pravou rukou tasil dlouhý meč, levou krátký avrhl se do skupiny tří janičárů, kteří se proti němu snažili srotit. Janičáři uskočili vzad. Dva znich, Adona aGant, byli mistři šermíři. Třetí proslul inovativní metodou boje sdýkami, které se nikdo nevyrovnal – samozřejmě až na Rezkina.

Donutili ho trénovat, dokud každého ztěchto mužů nedokázal kdykoli porazit. Občas bojoval sněkolika janičáry najednou avětšinou vítězil, ačkoli si někdy odnesl zranění. Žádný zdřívějších bojů však nebyl na smrt. Jak si postupem času osvojoval ‚dovednostiʻ, dostali muži rozkaz nedržet se zpátky. Pokud ho skutečně mohli zranit nebo dokonce zabít, měli to udělat. Rezkin se však žádného znich nikdy zabít nepokusil. Ukázalo se, že je to snazší, než si myslel.

Jakmile přestal své ‚dovednostiʻ krotit, zdálo se, že je nezastavitelný. Už si nemusel dělat starosti stím, že by některého ztréninkových partnerů „náhodou“ zabil. Nebylo totiž jeho stylem snažit se kterémukoli ztěchto mužů zasadit při výcviku smrtící ránu. Čepele roztínaly vzduch sohlušujícím břinkotem. Ty výpady, kterým nebylo vyhnutí, Rezkin vykrýval, před ostatními však uhýbal. Jeden protivník sekl vysoko, druhý udeřil nízko. Když se jeden pokusil ustoupit vzad, aby získal prostor pro útok, vtáhl ho Rezkin zpátky do šarvátky nebo nasměroval jeho partnery tak, aby se neustále nacházeli mezi ním aútočníkem.

Rezkinovi se konečně podařilo přesunout své protivníky jako šachové figurky přesně tam, kde je chtěl mít. Vlastními výpady je nutil ktomu, aby útočili, jak chtěl. Nyní se rychle zatočil asekl oběma čepelemi ven. Dvě hlavy přistály na dláždění, následovány těly, která zavalila třetího janičára. Než se stačil vzpamatovat, Rezkin ho probodl.

Janičár Adona dopadl na kolena azadíval se do Rezkinových světle modrých očí. Jeho hlas byl přiškrcený aslabý, jeho slovům však bylo dobře rozumět: „Ať žije král.“ Zkroutil rty do ironického úšklebku azasmál se, jeho smích však uťalo bublání krve, která mu stoupala vzhůru hrdlem. „Nechť navěky spočine vtemnotě, kterou rozpoutal.“ Adona se překotil vpřed apřestal dýchat.

Temnota? Jaká temnota? Aco stím má společného král?

Rezkin se prudce otočil ahledal apátral, vysoko inízko. Něco bylo špatně. Jeden janičár zmizel. Ani na okamžik nespustil své protivníky ze zřetele, jeden se však během boje vypařil – janičár Farson. Nikde ho neviděl. Vzhledem ktomu, že Farson uprchl, Rezkin pochyboval, že by se nyní, když všichni jeho kamarádi padli, vrátil aotevřeně se mu postavil. Rezkin doufal, že na něj janičár nikde nečíhá, aby po něm zdálky vystřelil.

Když se Rezkin rozhlédl po nádvoří, všiml si, že ioba mistři leží na zemi. Mistr Jaiardun byl zjevně mrtvý, rozseknutý vpůli od ramene po bok. Mistr Peider ležel kousek od něj. Bojoval okaždý nádech, utrpěl totiž smrtící ránu do břicha. Rezkin si kněmu pospíšil aklekl si vedle něj.

Mistr Peider ho pevně chytil za zápěstí. Rezkin se nepřestával rozhlížet, neboť si uvědomoval, že Farson inadále představuje hrozbu. Peider se mu ze všech sil snažil předat poslední zprávu.

„Ty… jsi teď jediný… jediný, kdo otobě ví… tedy až na…“ Jeho slova byla nesrozumitelná astrohá, jak vykašlával krev. Rezkin mistru Peiderovi nerozuměl, ale možná stařec věděl oFarsonovi. Peider stiskl Rezkinovi paži pevněji, jako by ho jen on držel při životě.

„Pravidlo 2 – zabíjej se… svědomím.“ Kvůli kašli asípání ze sebe slova dostával vútržcích. Mistru Peiderovi vířila vhlavě tma, která se neustále přibližovala, jak se snažil vzpomenout si, co říkal. Ano, zabíjej se svědomím. Pokračoval: „Pravidlo… 1 – Ochraňuj a… cti… p…“ Jeho slova uťal další záchvat kašle. Panovníka! Řekni to! pomyslel si Peider. Svět se sním točil aPeidera najednou obklopili lidé zjeho dávné, dávné minulosti. Byl mladý chlapec, obklopený jinými chlapci. Smál se aoni se smáli sním. Byli tu Benson aTeyry. Už tomu bylo tolik let. Všichni jste tady! Usmál se. Zase vidím všechny své… Aněkde daleko, daleko ve skutečném světě hlesl: „Přátele.“

Když Peider vydechl naposledy, Rezkin se zamračil. Přátelé? Co jsou přátelé? Ne že by to slovo nikdy dřív neslyšel. Peider aJaiardun ho učili orůzných vztazích mezi muži. Mohli být například partneři, společníci, spojenci, soudruzi, vrstevníci, lenní páni avazalové. Smlouva mezi mužem aženou se nazývala ‚manželstvíʻ, jehož důsledky byly tituly ‚manželʻ a‚manželkaʻ. Všechny tyto vztahy se víceméně zakládaly na nějaké psané či verbální dohodě nebo na společném zájmu. Některé, třeba ty, které se týkaly otroků či nevolníků, byly silně jednostranné. Pak tu byly příbuzenské pokrevní vztahy, do kterých se člověk musel narodit – matky, dcery, sestry, bratři, otcové, synové atd.

Slyšel, jak ostatní ten termín používají – ten-a-ten byl přítelem toho-a-toho, nikdy ale nechápal, co to slovo znamená nebo jak se dá takový status získat. Znovu se rozhlédl. Všichni, koho kdy znal, byli mrtví. Tedy až na Farsona, Rezkin však věděl dost na to, aby si byl jistý, že jeho cíl není jeho přítel. Jak by tedy mohl mít přátele, pokud on aFarson byli jediní, kdo oněm věděli?

Rezkin byl nyní zmatenější než kdy dřív. Možná ještě opravdu nebyl připravený na to být dospělý velký-muž. Nechápal, co pravidlo 1 znamená, natož jak ho aplikovat vpraxi. Akdyž už otom byla řeč, pravidlo 2 mu taky nedávalo smysl. Zabíjej se svědomím. Co, uvšech mistrů, bylo ‚svědomíʻ? Nevypadalo to na žádnou zbraň, se kterou kdy trénoval. Aproč existovalo ‚pravidloʻ jediné zbraně, když ho vycvičili vpoužívání celé řady zbraní? Pravidlo 233 jasně říkalo, že to on je zbraň, avšechno ostatní jsou jenom nástroje. Takže možná mělo ‚svědomíʻ něco společného sním. Možná šlo onějakou znalost. Ano, to dává smysl. Kde kní ale měl přijít, když teď byli všichni mistři ajaničáři mrtví?

Možná to bude vědět Farson. Mistři před ním pravidla 1 a2 tajili, ale Farsonovi je třeba prozradili. Existoval jediný způsob, jak donutit Farsona mluvit, ato mučit ho. Farson určitě znal pravidlo 3 – Nic neprozraď. Ať už by Rezkin použil jakoukoli metodu mučení, patrně by mu kničemu nebyla, aikdyby Farson skutečně promluvil, pravděpodobně by neříkal pravdu. Jak by si mohl být Rezkin jistý, že cokoli ztoho, co mu prozradil, je pravda? Ne, Farsona se zeptat nemohl.

Rezkin procházel mezi těly, aby se ujistil, že jsou všichni skutečně mrtví. Celá situace mu nedávala žádný smysl. Proč musel janičáry zabít? Proč se mistři zabili navzájem? Nakonec se rozhodl, že odpovědi může získat pouze tak, že se bude řídit pravidlem 1 – Ochraňuj acti přátele. Takže teď už jenom musel ony ‚přáteleʻ najít. Amožná by se pak mohl zeptat jich, co je to ‚svědomíʻ. Pokud se na ně vztahuje pravidlo 1, určitě to budou vědět.

Rezkin zamířil zpátky do pevnosti, aby našel někoho, kdo by mu pomohl odklidit těla. Jediní lidé, kteří zůstali naživu, budou kuchař, jeho dva pomocníci adva pomocníci léčitele. Jako léčitel fungoval vpevnosti Peider, ponechával si ale dva muže, kteří léčili, když on měl práci. Po příchodu do kuchyně si Rezkin uvědomil, že se žádné pomoci nedočká. Kuchař ajeho dva pomocníci byli mrtví. Rezkin věděl, že idva pomocní léčitelé budou po smrti, přesto je šel zkontrolovat. Jakmile si své podezření potvrdil, zamířil do umývárny. Dospěl kzávěru, že se nemůže zdržovat pohřbíváním, když netuší, co má vplánu Farson.

Rezkin Farsona nikdy nepovažoval za zbabělce, jeho zmizení však bylo zvláštní. Podíval se na něj způsobem, kterému rozuměl. Farsonovi se nepodařilo ho zabít, ajestli si Rezkin dobře vzpomínal, ani se sním nepokusil bojovat, čímž porušil pravidla 258 – Poslouchej své mistry a176 – Dokonči úkol. Dostal ovšem Farson příkaz zabít ho?

Rezkinovi poručili zabít janičáry, nevěděl ale, jestli ti na oplátku dostali rozkaz zabít jeho. Takže to zatím vypadalo, že se Farson řídil pravidlem 245 – Když nemůžeš zvítězit, stáhni se, avtom případě Farson žádné ‚pravidloʻ neporušil. Zachoval se jeho velký-muž, řídil se ‚pravidlyʻ a‚dovednostmiʻ azvítězil tím, že přežil. Ano, Farsonovo chování nyní dávalo smysl. Bylo to tak, jak to mělo být. Kdyby se iostatní janičáři řídili ‚pravidlyʻ, taky by přežili. No, možná někteří… na čas. Rezkin dostal příkazem janičáry zabít, což znamenalo, že bude muset toho zmizelého vypátrat.

Jestli Farson opustil pevnost, aRezkin si byl docela jistý, že ano, pak vyrazil do vnějšího světa. Rezkin se nemohl vydat do vnějšího světa celý od krve. Vyvolalo by to poprask apřitáhlo pozornost. Bude se muset umýt aobléknout si šaty vnějšího světa. Bude rovněž potřebovat peníze, jídlo azásoby. Jelikož se v‚dovednostechʻ neustále znovu aznovu cvičil, přesně věděl, kde co najít. Aco se týkalo toho, kam zamíří, pustí se prostě po Farsonově stopě. Farson už nebude riskovat otevřený střet, což znamenalo, že zůstane na útěku.

Knejbližší vesnici to bylo týden jízdy na koni aFarson odešel pěšky. Vpevnosti byli kdispozici tři nákladní koně ajeden válečný oř, jenže Farson neměl čas zajít do stájí aněkterého si osedlat, navíc by nezvládl otevřít bránu na nádvoří, aby mohl utéct.

Válečného oře znal Rezkin zvýcviku. Jistou dobu používali všichni janičáři koně při trénincích, jakmile si však Rezkin tyto ‚dovednostiʻ osvojil, byli ostatní koně prodáni nebo vráceni tam, odkud přišli. Při vzpomínce na janičáry ucítil nečekané bodnutí vhrudníku, kterému nerozuměl. Byl si jistý, že něco takového nikdy dřív necítil. Možná utrpěl vbitvě zranění, nevzpomínal si však, že by utržil zásah do hrudníku.

Po koupeli si Rezkin ošetřil malé povrchové zranění na bicepsu léčivou mastí. Následně si stoupl před skříň skostýmy auvažoval, jakou strategii použít. Co by si měl obléct? Měl by se vydávat za řemeslníka, nebo za kupce? Předstírat, že je šlechtic, by mohlo být obtížné, neboť netušil, kam míří, anemohl si tudíž nachystat odpovídající krytí. Hm… třeba by mohl být šlechtický bezzemek? Třetí bratranec nižšího lorda? Rezkin potřásl hlavou. Pokud věděl, Farson ke šlechtickému stavu nepatřil, takže mu podobná přetvářka kničemu nebude. Aco třeba kupec? Ne tak bohatý, aby to poutalo pozornost, ale dost na to, aby budil respekt. Ne, pak by se lidé divili, kde má zboží, anavíc kupci nejezdili na válečných ořích. Arozhodně se mu nechtělo tahat snákladními koňmi jenom kvůli převleku. Farson byl válečník. Rozum mu tudíž napovídal, že vyhledá jiné válečníky, ato kvůli ochraně či pomoci, nebo prostě kvůli prostředí, ve kterém by se cítil pohodlně.

Roli válečníka zvládne Rezkin snadno. No, vlastně to nebude role, poněvadž on válečník byl. Podle mistrů (opět se mu stáhla hruď...) by však nikdo neuvěřil, že je ve svém věku důstojník, tedy pokud by nebyl šlechtic, což ho přivádělo zpátky kproblému hry na šlechtice. Rezkin si nemohl dovolit být dopaden verbíři nebo se zaplést do pohraniční války nějakých lordů, nesměl tedy vystupovat jako prostý voják. Hm… takže žoldák.

Rezkin si na sebe vzal kvalitní zelenou tuniku zjemné látky, hnědé vlněné kalhoty atěžký kožený opasek. Rozhodl se, že bude úspěšný žoldák, takže zvolil kvalitní, avšak ne honosnou koženou zbroj atěžké boty. Koženým provázkem si svázal své lesklé, po ramena dlouhé černé vlasy do culíku na temeni. Nakonec si přes ramena přehodil těžký tmavě modrý plášť, který si sepnul ozdobnou stříbrnou sponou sčerným havranem.

Podle mistra Jaiarduna si všichni žoldáci ponechávali lup ztažení, takže iuchudých žoldáků se daly najít tretky příliš cenné pro jejich postavení. Mistr tvrdil, že většinu prodají, aby zaplatili za pití aženy. Rezkinovi to znělo jako plýtvání penězi. Pití iženy mu připadaly tak prchavé – vjednu chvíli tu byly, pak už ne – aspoň podle toho, co slyšel. Nepovažoval je za dobrou investici.

Poté, co si Rezkin nacpal do brašny několik oděvů na převlečení, ato včetně jednoho vhodného pro šlechtice ajednoho maskovacího, sestoupil dolů do zbrojnice. Jelikož zrána netušil, jak stráví zbytek dne, zvolil si zbraně, jaké používal při cvičení. Byly nabroušené avdobrém stavu, nepatřily však knejlepším ve zbrojnici. Protože Rezkin pochyboval otom, že by se sem vnejbližší době vrátil, dal si při výběru výzbroje načas. Napřed ho napadlo, že by si mohl vzít zbraně mistrů na nádvoří, poněvadž ty určitě budou nejlepší, potom mu však zrak padl na pár mečů, které ve zbrojnici nikdy dřív neviděl.

Sada, kterou tvořily dlouhý akrátký meč, se velice se podobala té, kterou sám nejčastěji používal. Pochvy byly zlakovaného černého dřeva anezdobené. Když dlouhý meč tasil, jeho nádhera mu málem vzala dech. Čepel byla žíhaná modrými víry, které připomínaly roztavený topaz, plující vtekutém stříbře, měla však to nejjemnější ostří, jaké kdy viděl. Jílec dlouhý ruku apůl byl ovinutý tmavě modrou hedvábnou šňůrou, která ladila sjeho pláštěm, azáštita ahruška byly obě stříbrné. Střed hrušky byl mírně zašpičatělý, takže připomínal slzu.

Rezkin na čepel vúžasu hleděl. Sebral zpolice krátký meč azjistil, že je stejný jako ten dlouhý. Byly to Sheyalinovy čepele! Nikdy ho nenapadlo, že vživotě nějaké spatří. Sheyalin byl mistr mečíř, který žil azemřel před více než dvěma sty lety. Vyráběl ty nejlepší zbraně, jaké kdy byly ukovány, aběhem let, které od jeho smrti uplynuly, nedokázal jeho techniku ani kvalitu nikdo napodobit. Stříbřitě modré víry byly pro Sheyaliny typické. Tyto čepele měly doslova hodnotu královského výkupného.

Všechny zbývající Sheyalinovy čepele vkrálovství Ashai byly majetkem koruny. Znamenalo to, že mohly být jedině darem od krále, aobdarovanému jimi byla prokázána velká čest. Každá čepel měla své jméno abyl oní veden záznam, stejně jako ojejích nositelích, jako by se jednalo orodokmen pokrevní linie. Podle zákona se měly čepele po smrti nositele vrátit zpět koruně. Vprůběhu života nositele mu čepele nemohly být za žádných okolností odebrány, ato ani králem, jejich vlastnictví však nemohlo přejít na nositelova dědice. Sheyalinovy čepele směli nosit pouze jejich právoplatní nositelé, ato pod hrozbou trestu smrti. Těch pár zbývajících čepelí bylo velmi vzácných; už příliš mnoho se jich ztratilo nebo bylo propašováno za hranice království.

Jen mistr šermíř by se každopádně odvážil takovou čepel nosit – jiný by se bál, že by upoutal nechtěnou pozornost. Každý, kdo čepele po smrti jejich nositele vrátil zpět paláci, za ně obdržel tučnou odměnu. Měla být pobídkou knavrácení čepelí, nešťastným důsledkem ovšem bylo, že se jejich nositelé často stávali cíli vrahů, kteří chtěli za zbraně získat odměnu. Vreakci na tuto hrozbu ustanovil jeden dávno mrtvý král zákon, podle kterého by každého, kdo by čepel vrátil, ale byl by shledán vinným ze zabití jejího nositele, potkal ten nejhorší možný trest. Vraha by čekaly nekonečné roky mučení bez naděje na smrt.

Rezkin si najednou nebyl jistý, jestli si má ty čepele vzít. Zlodějů se nebál, nechtěl však upoutat pozornost královské gardy ani krále. Bez náležitých dokumentů stvrzujících vlastnictví by ho každý strážce, který by čepele poznal, byl povinován předvést před krále, avpřípadě, že by se bránil, zabít ho – nebo se oto aspoň pokusit. Rezkin se nechtěl setkat skrálem. Ne pokud to nebude nezbytně nutné pro splnění jeho tajemného účelu. Na druhou stranu tady čepele nemohl nechat. Bude je muset schovat.

Znovu se zadíval na pochvy avšiml si malého pouzdra přivázaného kté, která patřila kdlouhému meči. Zpouzdra vytáhl Rezkin pergamen. Rozvinul ho apustil se do čtení.

Osvědčení opravomoci

Při cti velkého krále Bordrana zAshaie jsou tyto dvě Sheyalinovy čepele, Královrah Dlouhý meč aNičitel Krátký meč, tímto propůjčeny Rezkinovi (černé vlasy, světle modré oči, šest stop atři palce), asnimi iveškerá pravomoc příslušející nositeli meče Ashaie.

Rezkin užasl. Ty čepele byly pro něj! Osvědčení bylo podepsáno aopatřeno pečetí zesnulého krále Bordrana. Dokument nenesl žádné datum apopis se zdál dopsán jinou rukou. Stejně zvláštní bylo, že ujména nebyl ani titul, ani příjmení.

Dokonce ineurození byli vprávních dokumentech označováni jako pan nebo paní tak-a-tak. Pokud příjmení neměli, nahradilo ho rodné město, současné bydliště nebo řemeslo řečené osoby – kupříkladu pan Jarin ze Spokeburrow nebo paní Evana Pekařka. Rezkin však žádné řemeslo neměl anetušil, kde se narodil. Předpokládal, že vpevnosti ne, jelikož tu nežily žádné ženy. Netušil ani, jestli se pevnost nějak jmenuje. Rezkin byl prostě… Rezkin. Každý, kdo si ten dokument přečte, nebude mít tušení, jak se kněmu chovat. Chybějící titul byl právně závazný abez něj mohl být klidně kovářem ikrálem, nikdo nebude mít zdání.

Rezkin ten hlavolam chvíli zvažoval, pak dospěl kzávěru, že to chápe. Ty zbraně mu museli obstarat jeho mistři, ajelikož nebude vždy plnit stejnou úlohu aani žít na stejném místě, prostě ty údaje vynechali. Mátl ho však už pouhý fakt, že ty zbraně vůbec vlastní. Kjeho jménu měly být připojeny dodatečné informace. Vlistině měly být uvedeny jeho úspěchy nebo aspoň důvod, proč mu král tuto čest propůjčil. Měla vysvětlovat jeho roli nebo pravomoci jako nositele meče, jak se dočasným vlastníkům těchto zbraní říkalo.

Každý, kdo po právu nosil Sheyalin, si musel získat královu důvěru nebo jeho uznání, tudíž měl mít jistou autoritu. Mohl kupříkladu jednat jako sudí nebo přepravovat poselství koruny. Rezkinovo osvědčení žádnou konkrétní pravomoc nezmiňovalo. Vpřípadě tohoto dokumentu to však nezbytně neznamenalo, že by žádnou pravomoc neměl. Stejně tak to mohlo znamenat, že má veškerou pravomoc. Dokonce ani sám král by nemohl prosadit jeden výklad či druhý.

Rezkin si bude muset tu informaci nechat pro sebe, dokud nebude absolutně nezbytné dokument předložit, ato podle pravidla 123 – Neusiluj ochválu ani ouznání apravidla 57 – Kdykoli to jde, drž se ve stínech. Druhé ‚pravidloʻ bylo myšleno doslova iobrazně, podle situace. Rezkin si nemohl dovolit upoutat nechtěnou pozornost, neboť by to mohlo narušit jeho účel.

Poté, co si meče připnul kpasu, vybral si několik dýk, sadu vrhacích nožů, stiletto, nůž do boty, malou kuš ašipky, reflexní luk atoulec se šípy. Luk použije hlavně klovu nebo při střelbě ze sedla, pokud bude muset.

Následně zamířil do skladiště léčitelů, kde byly uskladněny všechny léky ajedy. Rezkin si uměl namíchat vlastní, takto si však ušetří spoustu času anámahy. Nebyl si jistý, kdy bude mít čas nebo zásoby vyrobit si víc. Sbalil si jich co nejvíc spolu sobvazy, šicími potřebami adalšími léčitelskými nezbytnostmi.

Než se vydal do kuchyně pro jídlo, zastavil se Rezkin vpracovně mistrů. Zneškodnil pasti na sejfu avypáčil ho. Vybral zněj všechno zlato, stříbro aměďáky. Nebylo bezpečné nosit takové jmění usebe, jakmile to ale půjde, většinu někde ukryje. Vsejfu byla iřada bankovek aúčetních knih, které si rovněž uložil do brašny.

Poté, co si sbalil izásoby jídla, vydal se Rezkin do stájí, kde si osedlal válečného oře apřipnul ksedlu brašny. Vzal ssebou ipytel ovsa pro koně, ačkoli kůň bude mít dostatek příležitostí napást se. Jestli se Farson vydal kměstu, což bylo jediné místo, kam mohl jít, povede jeho cesta víceméně podél řeky. Pevnost stála na samotném okraji osídlené části království aon si neuměl ani vnejmenším představit, že by se Farson zničehonic rozhodl stát se poustevníkem ažít vdivočině. Ne, Farson zamíří do civilizace vnaději, že Rezkina setřese mezi masami.

Rezkin otevřel iostatní stání, aby zbývající koně mohli jít, kam budou chtít. Nakonec dostanou takový hlad, že při hledání potravy nebo vody pevnost opustí. Uchopil válečného oře za uzdu avyvedl ho ze stájí směrem kbráně. Ve vzduchu se vznášel palčivý, nakyslý pach krve, který koně vylekal, jako cvičený válečný oř však šel dál. Rezkin se rozhlédl kolem auvědomil si, že nemůže nechat věci tak, jak jsou. Na nádvoří leželo sedm mrtvých šermířských mistrů společně sostatními janičáry, mistry jiných zbraní. Jejich výzbroj tvořily mistrovské kousky abyla by strašná škoda nechat je napospas drsným přírodním živlům.

Následujících několik chvil strávil Rezkin tím, že mrtvým odebral zbraně ajiné cennosti auložil je ve zbrojnici. Žádná ze zbraní nebyla tak skvělá jako ty jeho, přesto si vybral několik nožů avrhací sekyru mimořádné kvality. Zbrojnici následně zajistil železnými dveřmi, jejichž křídla do sebe skvěle zapadala, ataké řadou těžkých zámků, na jejichž odemčení bylo zapotřebí skutečného mistra. Ajelikož většina znich ležela mrtvá na nádvoří, všichni ostatní by kvniknutí dovnitř potřebovali katapult, kterým by prorazili kamenné zdi. Pochyboval, že by se Farson pro cokoli vracel.

Vpůlce dopoledne Rezkin konečně vyrazil na cestu. Farson měl dvouhodinový náskok, Rezkin však doufal, že ho rychle dohoní, neboť Farson šel pěšky. Přesně jak Rezkin předpokládal, Farsonova stopa vedla křece adál na jih směrem kvesnici Perdony. Jenže ani ne po hodině, během níž Rezkin sledoval Farsonovu stopu podél řeky, si všiml něčeho zvláštního. Sesedl, aby si prohlédl zčeřené bláto. Farsonovy šlépěje byly všude kolem, což naznačovalo, že se tady zastavil. To však Rezkina nerozrušilo. Znepokojily ho brázdy po tažení vedoucí do vody. Farson nasedl do člunu. Určitě byl malý, nanejvýš pro tři, čtyři lidi, ale víc než postačil ktomu, aby jediného člověka odnesl rychle dolů po řece.

Rezkina ovládla sklíčenost, když si uvědomil, že svoji kořist jen tak nevystopuje aneuloví. Nepochyboval otom, že Farson využije člun ktomu, aby se dostal od Rezkina co nejrychleji co nejdál. Rezkin ho bude muset pronásledovat městy anapříč královstvím.

Ojeho pozornost žadonil tichounký hlas vzadu vmysli. Divil se, proč musí Farsona vůbec pronásledovat. Až do dneška byli všichni, koho Rezkin na rozkaz zabil, zločinci, aspoň pokud věděl. Mistr Jaiardun mu sice vždycky neříkal, proč musí zabíjet, mistr Peider ovšem ano apokaždé to byli hrozní lidé. Farson však Rezkinovi vždy připadal jako čestný, loajální muž, který se řídí ‚pravidlyʻ, kdykoli to jen jde. Tento popis se vlastně hodil na všechny janičáry. Ucítil, jak se mu při vzpomínce na janičáry opět stahuje hruď.

Rezkin potřásl hlavou. Podobné úvahy si nemohl dovolit. Posledním rozkazem jeho mistra bylo zabít janičáry, takže to taky udělá. Tak proč mistři svedli souboj mezi sebou? Co když byl rozkaz mistra Jaiarduna špatný? Nech toho, pokáral se. Nemohl si teď dovolit zpochybňovat rozkazy. Možná, až Farsona dohoní, by se ho mohl zeptat, co se děje, než ho zabije.

Následujících sedm dnů mířil Rezkin dál podél řeky do Perdony. Během tréninku strávil vdivočině docela hodně času, učil se jak přežít, jak lovit astopovat. Asi půldne cesty od vesnice narazil na první známky lidí zvnějšího světa. Na odlesněném kopci, porostlém hustou trávou, stála malá chatrč. Po kopci bloumaly huňaté bílé ovce. Kolem nich pobíhal štěkající pes achňapal jim po nohách. Rezkin nikdy dřív podobného psa neviděl. Naučil se, jak používat psy při lovu, nezdálo se však, že by se tento pes snažil ovce zabít.

Uprostřed odpoledne Rezkin poprvé spatřil vesnici vnějšího světa. Vypadala víceméně tak, jak si ji představoval, jenom byla mnohem barevnější. Domky zdobily květiny vtruhlících aněkolik stánků, kde se prodávaly potraviny adalší zboží běžné potřeby, byly zakryté pestrými látkami, které poskytovaly stín. Pokud viděl, žádný zmužů nebyl ozbrojený, tedy až na občasný nůž uopasku. Jeden muž měl orameno opřenou motyku, byla však rezavá aohnutá. Ošuntělý muž se vlekl směrem ke kovárně.

Rezkin najednou trhl za uzdu svého oře aprudce ho zastavil, neboť mu do cesty vběhl malý-muž. Honil se za kulatým míčem. Jakmile míč chytil, kopl ho jinému malému-muži. Několik dalších malých-mužů ataky malých-žen běhalo okolo něj, smálo se avolalo na něj, aby kopl míč jednomu znich.

Rezkin se zamračil. Ti malí-muži amalé-ženy by měli vědět, že nemají vbíhat před válečné oře. Navíc nebyl žádný znich ozbrojený ajeho ani jeho zbraně nebrali na vědomí. Zdálo se, že své okolí vůbec nevnímají. Právě porušovali aspoň tucet ‚pravidelʻ, přinejmenším pravidla 8 – Znej své okolí a24 – Buď vždy ostražitý. Neuměl si představit, jak kdokoli ztěchto malých-mužů amalých-žen přežije následující léta.